Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір дарування від 28 жовтня 2022 року №3296 укладений між [PERSON] та [PERSON] на земельні ділянки: 1/2 частки земельної ділянки площею 0.1 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки: 5110136900:40:026:0006; 1/2 частки земельної ділянки площею 0.08 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер:5110136900:40:026:0013; 1/2 частки земельної ділянки площею 0.08 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки: 5110136900:40:026:0016; 1/2 частки земельної ділянки площею 0.1 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки: 5110136900:40:026:0017; 1/2 частки земельної ділянки площею 0.12 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки: 5110136900:40:026:0018; 1/2 частки земельної ділянки площею 0.1 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки: 511013 6900:40:026:0048, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за р. № 3296 від 28.10.2022 року В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 28 жовтня 2022 року [PERSON] уклав договір дарування №3296 з [PERSON] на: 1/2 частки земельної ділянки площею 0.1 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки: 5110136900:40:026:0006; 1/2 частки земельної ділянки площею 0.08 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер:5110136900:40:026:0013; 1/2 частки земельної ділянки площею 0.08 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки: 5110136900:40:026:0016; 1/2 частки земельної ділянки площею 0.1 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки: 5110136900:40:026:0017; 1/2 частки земельної ділянки площею 0.12 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки: 5110136900:40:026:0018; 1/2 частки земельної ділянки площею 0.1 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки: 511013 6900:40:026:0048, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за р. № 3296 від 28.10.2022 року Зазначені земельні ділянки належали [PERSON] на підставі Постанови Одеського апеляційного суду від 29.09.2020 року, номер справи місцевого суду: 520/13283/18 яка набрала законної сили 29.09.2020 року. З відповідачем по справі була домовленість, що вищевказані ділянки будуть переоформлені на нього за договором купівлі-продажу, або дарування при цьому відповідачем буде укладено договір дарування на [PERSON] 1/2 частки земельної ділянки площею 0.06 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що зроблено не було. Відповідач обманним шляхом змусив позивача, інваліда 2-ї групи, підписати договір дарування, повідомивши його, що необхідно дооформити якісь документи на земельну ділянки площею 0.06 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після чого можливе переоформлення цієї ділянки на позивача. В силу свого віку та стану здоров`я (інвалід 2-ї групи) він не розумів, який насправді документ підписав. Позивач просить суд врахувати, що договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та стану здоров`я, позивач постійно потребую сторонньої допомоги та додаткових матеріальних коштів на ліки та його утримання. А тому укладення договору дарування є вкрай невигідним для позивача. А сам договір дарування не відповідає його внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову. Відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 28.10.2022 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв в дар: 1/2 частки земельної ділянки площею 0.1 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки: 5110136900:40:026:0006; 1/2 частки земельної ділянки площею 0.08 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер:5110136900:40:026:0013; 1/2 частки земельної ділянки площею 0.08 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки: 5110136900:40:026:0016; 1/2 частки земельної ділянки площею 0.1 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки: 5110136900:40:026:0017; 1/2 частки земельної ділянки площею 0.12 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки: 5110136900:40:026:0018; 1/2 частки земельної ділянки площею 0.1 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки: 511013 6900:40:026:0048, Даний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. Пунктом 12 договору дарування передбачено, що Дарувальник підтверджує, що цей договір дарування вчиняється в період дії воєнного стану та на час укладання не існує обставин, які в подальшому можуть бути використанні для звернення в суд щодо визнання цього договору недійсним. Пунктом 8 договору дарування закріплено, що сторони стверджують, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторони створити для себе юридичні наслідки. [PERSON] та [PERSON] є рідними братами, про що зазначено в пункті 7 договору дарування. Таким чином, підписуючи договір дарування Позивач розумів значення своїх дії та повністю розумів правові наслідки укладення такого договору. Позивач вказав, що договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та стану здоров`я позивача та підписуючи договір він не розумів значення своїх дій. При цьому до позовної заяви не долучено жодної медичної документації про те, що Позивач має проблеми, які б перешкоджали йому розуміти значення своїх дій. В матеріалах справах наявна тільки Довідка до акта огляду МСЕК, з якої не вбачається діагноз. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215- 216 ЦК). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі ї смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово- психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. До позовної заяви не долучено клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, як і інших доказів, які о обґрунтовували позицію Позивача. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Такий висновок зазначений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 643/9458/19 від 21.06.2023 р. Так, згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до приписів ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи положення ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню внаслідок необґрунтованості та недоведені позивачем, до суду не надано доказів.

Outcome: dismissed