Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-08 00:00:00

10 січня 2022 року до Лозівського міськрайонного суду Харківської області звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням подальшого уточнення позовних вимог послалась на те, що вона з 11 серпня 2011 року по день відсторонення з 20 грудня 2021 року працювала малярем 3-го розряду Колісно-візкового цеху філії «Панютинський вагоноремонтний завод» Акціонерного товариства «Українська залізниця», є членом Первинної профспілкової організації філії «Панютинський вагоноремонтний завод» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Вільної профспілки Південної залізниці. В листопаді 2021 року роботодавець надав позивачу лист-ознайомлення, згідно якого позивач була зобов`язана пред`явити безпосередньому керівнику не пізніше 08 грудня 2021 року підтвердження вакцинації від COVID-19 або висновок лікаря про наявність протипоказань для профілактичного щеплення від COVID-19. Однак роботодавець не надав позивачу можливість повторно пройти медичний огляд задля визначення необхідності вакцинації за станом здоров`я, то позивач 17 грудня 2021 року написала на ім`я роботодавця заяву-заперечення. Наказом роботодавця від 17 грудня 2021 року №1486к позивача з 20 грудня 2021 року було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. Не погоджується позивач із правомірністю та законністю наказу МОЗ України від 01 листопада 2021 року №2393, як підстави для зобов`язання позивача пройти щеплення від COVID-19, а також послалась на те, що підлеглі працівники Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, які не пройшли вакцинування, не були відсторонені від роботи. Послалась позивач і на те, що ні в трудовому договорі, ні в посадовій інструкції чи будь-якому іншому документі, підписаному між сторонами, не передбачено обов`язку позивача надавати інформацію щодо щеплення, а також права відповідача відсторонювати позивача від роботі на підставі відсутності щеплення. То ж позивач вважає оспорюваний нею наказ про її відсторонення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки законодавством, зокрема міжнародним, прямо заборона дискримінація за будь-якими ознаками, включаючи вакцинацію від COVID-19 чи відмову від неї, наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 та ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» обов`язковість профілактичних щеплень від COVID-19 прямо не передбачена, сама вимога до позивача надати докази проведення медичних маніпуляцій щодо неї є незаконною, порушує таємницю про стан здоров`я позивача. Послалась позивач і на відсутність у спірному наказі про її відсторонення посилання на наявність подання посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи. За переконанням позивача вакцинація є фактичним клінічним випробуванням з метою внесення поправок до протоколів клінічних випробувань лікарських засобів, яке є добровільним, не є запобіганням поширенню ковідної інфекції. На підставі викладеного позивач просила визнати незаконним та скасувати спірний наказ відповідача від 17 грудня 2021 року №1486к про відсторонення позивача та відновити трудові відносини між сторонами з дня відсторонення позивача, тобто з 20 грудня 2021 року. Також позивач просила зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй втрачену заробітну плату за період незаконного відсторонення. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявлених недоліків її позову. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 січня 2022 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків її позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17 лютого 2022 року задоволено клопотання представника третьої особи Первинної профспілкової організації філії «Панютинський вагоноремонтний завод» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Вільної профспілки Південної залізниці про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. На підставі розпорядження голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Запорізької, Харківської областей)» від 06 квітня 2022 року №16/0/9-22 та у відповідності до ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» матеріали даної цивільної справи надійшли до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, де 14 червня 2022 року у відповідності до ст.ст.14, 33, 34 ЦПК України були розподілені та передані для розгляду по суті судді [PERSON] . Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2022 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження суддею Авраменко А.М. та вирішено здійснити її розгляд в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалами Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2023 року, 20 вересня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість, недоведеність та безпідставність. У своєму відзиві сторона відповідача також просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивача з 24 січня 2022 року на підставі наказу №142к від 24 січня 2022 року допущено до роботи маляра 3 розряду колісно-візкового цеху, підставою чого стала карта профілактичних щеплень від 22 січня 2022 року, згідно якої позивач 21 січня 2022 року отримала щеплення, а також COVID-сертифікат про вакцинацію. У своїй відповіді на відзив позивач наполягала на задоволенні позову, пославшись на неналежність нормативного обґрунтування відзиву, відсторонення позивача від роботи в порушення норм законодавства і без належної на то підстави, частково продублювавши зміст позову. Представником відповідача було подано письмові пояснення, в яких сторона відповідача просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи свою правову позицію допущенням позивача до роботи з 24 січня 2022 року на підставі картки профілактичного щеплення, що за переконанням представника відповідача свідчить про визнання позивачем правомірності оспорюваного нею наказу. Послалась представник відповідача на вибірковість та хибність тлумачення позивачем законодавства на свою користь, виправданість згідно закону вимог відповідача до позивача про надання доказів щеплення та законність відсторонення позивача від роботи, неподання позивачем на момент винесення спірного наказу доказів наявності протипоказань до щеплення від COVID-19. Також представник відповідача вказала, що позивач під час виконання своїх трудових обов`язків постійно взаємодіє з іншими працівниками підприємства (охорона, майстром та начальником цеху, працівниками цеху тощо), а за характером виконуваної роботи позивача не можливо було перевести на дистанційну чи надомну роботу, а отже позивач могла спричинити поширення COVID-19 серед інших працівників відповідача. У своїх запереченнях на пояснення сторони відповідача позивач знову просила задовольнити позовні вимоги, вказуючи на введення відповідачем суду в обману, зокрема послалась на запровадження на підприємстві низки заходів, які мінімізували або взагалі унеможливили контакти позивача з іншими працівниками підприємства після введення карантину, як то введення маскового режиму, скасування заходів, які зумовлювали збирання значної кількості працівників в одному приміщенні (іспити знань, зайняття з охорони праці, інструктажі, колективні зібрання тощо), запровадження мінімальної безпечної відстані між працівниками при зустрічах. У позивач не було прямого чи непрямого фактичного соціального контракту протягом робочої зміни з іншими працівниками, як і потреби в такому контакті за трудовими обов`язками, у цеху позивач працювала весь час одна. Послалась позивач і на те, що через свій щоденний графік роботи вона не мала змоги отримати медичну довідку відповідного зразка для надання її відповідачу, а роботодавцем не була забезпечена можливість позивачу отримати вказану довідку, яку він вимагав до винесення спірного наказу. Позивач не відмовлялась від проходження щеплення, намагалась самостійно його пройти, однак через великі черги у лікарнях та графік роботи, небажання відповідача вивільнити позивачу день у графіку роботи зробити цього вчасно не змогла. У своїх наступних письмових поясненнях представник відповідача знову просила суд відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог, стверджуючи про відвідування позивачем санітарно-побутових приміщень підприємства (лазня, вбиральня), що свідчить про контактування позивача з іншими працівниками, в період з 29 листопада 2021 року по 11 грудня 21021 року позивач перебувала на лікарняному, що свідчить про наявність в неї часу для отримання медичної довідки та консультації щодо вакцинації. Позивачем було подано суду свої чергові письмові пояснення, в яких вона знову наполягала на задоволенні позову, посилаючись на незаконність спірного наказу, відсутність у позивача можливості отримати медичну довідку під час лікарняного, оскільки позивач хворіла на пневмонію, а тому мала послаблений імунітет. Позивач не відмовлялась від проходження щеплення, а після одужання та формування імунітету самостійно пройшла медичний огляд, отримала рекомендації лікаря щодо вакцини з огляду на перенесену хворобу та результати обстеження, а після цього профілактичне щеплення, що і стало підставою для подальшого допуску позивача до роботи. Позивач знову наголосила, що працювала на підприємстві єдиним малярем, а тому не мала жодних соціальних контактів з іншими працівниками, а під час проходження контрольних місць завжди дотримувалась безпечної дистанції та інших санітарно-гігієнічних заходів, продукт діяльності позивач не міг бути переносником COVID-19. Представником відповідача вкотре були подані суду письмові пояснення, в яких представник знову просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з тих підстав, що відстрочення позивача не відбулось, якби позивача вчасно надала роботодавцю той медичний висновок, який вона фактично долучила до своїх пояснень для суду. Послалась представник і на те, що позивач під час виконання своїх професійних обов`язків періодично пересувалась по території підприємства та контактувала з працівниками інших підрозділів, а також при вході та виході на підприємство на початку та наприкінці робочого дня. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, в своїх письмових поясненнях вказав на відсторонення позивача від роботи в порушення вимог законодавства, перебування позивача на лікарняному внаслідок чого позивач отримала відвід від щеплення на 14-21 день. Вказав представник третьої особи і на те, що позивач не відмовлялась від щеплення, змогла його пройти вже після лікарняного самостійно, проходження пропускних зон на підприємстві виключає необхідність контакту з охороною, іншими працівниками, оскільки використовується система пропуску через турнікети шляхом прикладення пропуску до датчику, а охорона перебуває в окремому приміщенні, позивач працює єдиним малярам на підприємстві, у цеху перебуває сама, контактів з іншими працівниками задля виконання роботи не має, продукт виробничої діяльності позивача не є переносником інфекцій, на підприємстві встановлено заходи протидії поширенню інфекції, які унеможливлюють поширення COVID-19 від позивача до інших працівників. За таких обставин,

Outcome: partial