Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] в якому просить змінити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] , та визначити його місце проживання з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив, що він та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі до 2017 року. За час шлюбу у них народилась двоє дітей: дочка та син. У 2017 році рішенням суду шлюб був розірваний та визначене місце проживання дітей з матір?ю (відповідачем). Згодом між сином [PERSON] [INFO] та відповідачем відносини стали погіршуватись. Внаслідок цього почали виникати конфлікти під час яких відповідач чинить на сина психологічний тиск та застосовує фізичну силу. Все це призвело до того, що син не бажає проживати з матір?ю і на даний час проживає з батьком (позивачем). За таких умов, проживаючи з відповідачем, син не зможе повноцінно розвиватись, як духовно так і фізично, а тому просить позов задовольнити. Відповідач позов не визнала та пояснила, що дійсно шлюб між нею та позивачем був розірваний у 2017 році. Під час розірвання шлюбу суд визначив, щоб діти проживали з нею. Згодом відносини між нею та сином [PERSON] [INFO] стали погіршуватись. Це призвело до виникнення між нею та сином конфліктів. Зрештою, син втратив бажання проживати з нею і на даний час проживає з батьком. Однак таке проживання не відповідає інтересам сина, оскільки позивач не приділяє увагу його навчанню. За таких обставин успішність сина погіршується, а тому просить відмовити в задоволенні позову. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та дослідивши надані сторонами докази, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 17.05.2017 року був між ними розірваний (а.с. 10). У рішенні про розірвання шлюбу суд визначив, що діти [PERSON] [INFO] (а.с. 11) та [PERSON] [INFO] залишаються проживати з матір?ю [PERSON] . З розрахунку заборгованості по сплаті аліментів вбачається, що позивач сплачує аліменти на дітей в розмірі 1/3 частки свого заробітку (а.с. 12). Заборгованості зі сплати аліментів позивач не має. Відповідно до договору дарування від 13.11.2009 року позивач є власником будинку [ADDRESS] (а.с. 13-15). Згідно акту обстеження умов проживання, який складений представниками служби у справах дітей виконавчого комітету Малинської міської ради (а.с. 52), в даному будинку створені належні умов для проживання. Для дитини є окрема кімната, яка облаштована відповідними меблями. Також позивач має самостійний заробіток, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (а.с. 18). За місцем роботи позивач характеризується позитивно (а.с. 19). Відповідач також працює, має самостійний дохід та створила за місцем свого проживання належні умови для проживання і виховання дітей, що підтверджується, характеристикою та довідкою з місця роботи (а.с. 30-31). Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону). Міжнародне та національне законодавство не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Аналіз наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладені норми, які регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, суд має з`ясувати, чи виконала відповідач обов`язок доведення обставин, за наявності яких суд має право відмовити у визначенні місця проживання дитини з батьком, чи довів позивач, що проживання дитини з ним відповідатиме найкращим інтересам дитини. Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, суд має виходити з того, що поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, оскільки дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування - виконавчого комітету Малинської міської ради (а.с. 48-49), позивач та відповідач створили належні умови для проживання та виховання дітей. Однак при спілкуванні психолога з [PERSON] [INFO] було встановлено, що стосовно матері у дитини наявне почуття ворожості та негативізму. У дитини з матір?ю відсутні «теплі» відносини, оскільки вона надає перевагу авторитарному стилю виховання дитини: підвищує голос, кричить, застосовує заходи покарання, а не заохочення. Відсутність взаємопорозуміння та довірливих відносин у сина з матір?ю негативно впливає на психоемоційний розвиток дитини. Ці обставини викладені психологом у своєму висновку (а.с. 50). За таких обставин орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] [INFO] разом з батьком. Свідок [PERSON] показала, що вона є бабусею [PERSON] [INFO] . Внук неодноразово приходив до неї в гості та залишався на ніч, оскільки не хотів йди до додому до матері. На даний час він проживає з батьком. Також суд з?ясував думку і самої дитини. В судовому засіданні [PERSON] [INFO] повідомив, що він на даний час проживає з батьком. З матір?ю проживати не бажає, оскільки вона постійно кричить, закриває доступ до інтернету, блокує мобільний телефон та видаляє на комп?ютері з месенжерів його друзів. Батько не чинить йому перешкод у користуванні телефоном і комп?ютером та не забороняє спілкуватись з друзями. З ним він знайшов спільну мову та порозуміння. Вищевказані обставини свідчать про те, що проживання дитини з матір?ю негативно вплине на виховання дитини та її психоемоційний розвиток. У зв?язку з цим суд вважає, що дитині краще проживати з позивачем. Також суд враховує прихильність дитини до батька та вік самої дитини, який свідчить про те, що через 4 місці дитина сама зможе вирішувати питання про те, з ким їй проживати. Доказів про існування виняткових обставин, внаслідок яких дитина не може проживати з позивачем, суду не надано. За таких обставин суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, змінює місце проживання дитини та визначає місце проживання [PERSON] [INFO] з батьком [PERSON] [INFO] . Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України і стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на сплату судового збору.

Outcome: approved