Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

26 липня 2021 року акціонерне товариство «Кредобанк» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором від 07 березня 2018 року №15937/2018 у розмірі 621 010, 26 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 315,15 грн та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 62 101,02 гривень. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07 березня 2018 року між [PERSON] та ПАТ «Кредобанк» укладено кредитний договір №15937/2018. Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах обумовлених цим Договором, а позичальник зобов`язувався у порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту. Так, відповідно до пункту 2.1 Кредитного договору банк надав позичальнику кредит у сумі 542827,80 грн на строк до 06 березня 2025 року. Позичальник у свою чергу, відповідно до пункту 4.1 кредитного договору прийняв на себе обов`язок повернути банку кредит у повному обсязі у порядку та строки, передбачені цим договором та додатковими договорами. З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором, між кредитором та позичальником було укладено договір застави, предметом якого виступив транспортний засіб на купівлю якого надавалися грошові кошти. Крім того, для забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] , між банком та [PERSON] 07 березня 2018 року було укладено і договір поруки №15937/2018/2, відповідно до якого, остання зобов`язувалася відповідати перед кредитором за виконання боржником своїх зобов`язань у повному обсязі. Умовами договору поруки передбачено солідарна відповідальність боржника та поручителя. Оскільки [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредитних коштів, сплати процентів та комісій не виконав, станом на 19 березня 2021 року його заборгованість за кредитним договором становить 621010,26 грн. Враховуючи відмову [PERSON] сплатити заборгованість у добровільному порядку, акціонерне товариство «Кредобанк», вимушено звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 11 серпня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.. Ухвалою суду від 21 жовтня 2021 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішення у цивільній справі №477/295/21 за позовом [PERSON] до акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання кредитного договору недійсним. 24 січня 2022 року від товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» надійшло клопотання про заміну процесуального правонаступника у даній справі, шляхом заміни позивача акціонерного товариства «Кредобанк» на правонаступника \- товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Ухвалою суду від 01 вересня 2022 року провадження у справі за позовом акціонерного товариства «Кредобанк» до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості поновлено та призначено підготовче судове засідання у справі. 25 січня 2023 року ухвалою суду залучено до участі у справі правонаступника акціонерного товариства «Кредобанк» у зобов`язанні, що випливає з кредитної угоди від 07 березня 2018 року №15937/2018 та забезпечувальними договорами, що укладені для забезпечення виконання зобов`язань за цим договором (договір застави від 07 березня 2018 року та договір поруки від 07 березня 2018 року) - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (код ЄДРПОУ 09807862). Ухвалою суду від 01 березня 2023 року підготовче провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання представник позивача не з`явився, надіславши до суду надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та просив справу розглянути за його відсутності, не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , у судові засідання по розгляду справи жодного разу не з`явилися, відзив у встановлений судом строк не подали. Представник [PERSON] адвокат Орел О.О. в ході розгляду справи заперечував проти задоволення позову. Доводів на обґрунтування підстав своїх заперечень не наводив. 20 січня 2023 року надіслав на адресу суду повідомлення про припинення представництва інтересі [PERSON] . У зв`язку з неявкою сторін, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 07 березня 2018 року [PERSON] уклав з ПАТ «Кредобанк» кредитний договір №15937/2018, відповідно до умов якого банк зобов`язувався надати позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, обумовлених цим договором, а позичальник зобов`язувався повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитними коштами, комісію та інші передбачені платежі (пункту1 Кредитного договору). Відповідно до пункту 2.1 Кредитного договору банк надав позичальнику кредит у сумі 542827,80 грн на строк до 06 березня 2025 року, з цільовим призначенням коштів на здійснення повної/часткової оплати зо договором купівлі-продажу транспортного засобу, марки PEUGEOT, модель 2008, номер кузова [NUMBER] та для оплати страхування від нещасних випадків. Умовами пункту 2.7 договору визначено, що підписання цього договору позичальник доручає банку здійснити видачу кредиту шляхом зарахування кредитних коштів на відкритий у банку транзитний рахунок з наступним переказом частини кредитних коштів у розмірі 522000 грн на поточний рахунок ТОВ «Торговий дім «Автосвіт Миколаїв», а іншу частину у розмірі 20837, 80 грн за страхування життя позичальника на поточний рахунок ПрАТ СК «ПЗУ Україна страхування життя». Умовами договору сторони погодили розмір процентної ставки за користування кредитом, порядок її нарахування, а також порядок сплати комісій, процентів, неустойки (пункт 3.3, 3.11, 3.15 договору). Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору позичальник прийняв на себе обов`язок повернути банку кредит у повному обсязі та порядку і строки, передбачені цим договором та додатками до нього. Пунктом 4.7. кредитного договору передбачено, що банк вправі у випадках, передбачених пунктом 2.10 цього договору вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших, належних до сплати, платежів за цим договором та додатковими договорами, про що письмово повідомляє позичальника. Розділом 5 кредитного договору між сторонами узгоджено порядок та розміри відповідальності позивальника за порушення взятих на себе зобов`язань, зокрема, шляхом сплати пені, штрафу та заподіяних банку збитків. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №15937/2018 від 07 березня 2018 року між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] 07 березня 2018 року укладено договір застави №15937/2018, який зареєстровано у реєстрі за №141. Відповідно до пункту 1.2 цього договору, предметом застави виступив транспортний засіб, марки PEUGEOT, модель 2008, номер кузова [NUMBER] , який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . За пунктом 1.3 договору застави, сторони узгодили заставну вартість транспортного засобу на рівні 464\~000 грн, а відповідно до пункту 1.6 договору визначили місце перебування предмету застави на строк дії договору. Умовами пункту 3.1.4 договору застави, сторони узгодили можливість дострокового звернення стягнення на предмет застави у випадку невиконання зобов`язань позивальником на договором кредиту, а також визначили умови та порядок такого звернення та подальшої реалізації предмету застави. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором [PERSON] , між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] 07 березня 2018 року було укладено і договір поруки №15937/2018/2, за умовами якого остання зобов`язувалася відповідати перед кредитором за виконання боржником свого зобов`язання у повному обсязі, що випливає з кредитного договору №15937/2018 від 07 березня 2018 року. Згідно пункту 2.6 договору, поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Відповідно до меморіального ордеру №12745157 та №12745372 від 12 березня 2018 року, банком виконано своє зобов`язання в частині перерахування коштів у розмірі 522\~000 грн на рахунок позичальника із зазначенням призначення грошових коштів відповідно до договору 06032018 купівлі-продажу транспортного засобу та в частині перерахування коштів у розмірі 20827 грн на оплату страхових внесків. Таким чином , після перерахування грошових коштів на рахунок [PERSON] , банк, згідно умов пункту 2.8 кредитного договору виконав взяті на себе зобов`язання за договором від 07 березня 2018 року. У свою чергу, за змістом довідки про рух грошових коштів по рахунку № [NUMBER] від 19 березня 2021 року та рахунку № [NUMBER] від 19 березня 2021 року вбачається, що [PERSON] в порушення взятих на себе зобов`язань не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, та в порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, свої зобов`язання за вказаним договором не виконав. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно частиною другою статті 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Оскільки позичальник в односторонньому порядку відмовився виконувати взяті на себе зобов`язання, банком на підставі виконавчого напису нотаріуса №3536 від 19 листопада 2019 року, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. звернуто стягнення на предмет застави транспортний засіб, марки PEUGEOT, модель 2008, номер кузова [NUMBER] , який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та за рахунок реалізації предмету застави задоволенню підлягають вимоги АТ «Кредобанк» станом на 18 листопада 2019 року, які складаються з суми неповернутого кредиту 458922,43 грн, прострочених відсотків у розмірі 22097,64 грн, штрафів у розмірі 11070, 19 грн та заборгованості по пені у розмірі 1948,85 грн, а також витрат за вчинення виконавчого напису нотаріуса у розмірі 2000 грн. Відомості, щодо розміру зазначеної заборгованості, станом на день вчинення виконавчого напису нотаріуса, відображено також і в наданому позивачем розрахунку заборгованості за договором кредиту №15937/2018 від 07 березня 2018 року, що здійснений станом на 19 березня 2021 року. Встановлено, що 12 грудня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим А.Д. відкрито виконавче провадження №60870504 з виконання виконавчого напису №3536, виданого 19 листопада 2019 року про звернення стягнення на транспортний засіб марки PEUGEOT, модель 2008, номер кузова [NUMBER] , який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Постановою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д. від 12 грудня 2019 року про арешт майна боржника накладено арешт на майно [PERSON] - транспортний засіб марки PEUGEOT, модель 2008, номер кузова [NUMBER] , який належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження що складає в цілому 545893, 02 грн. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д. від 12 грудня 2019 року, що винесена у виконавчому провадженні №60870504, з метою забезпечення належного виконання виконавчого документа, оголошено розшуку майно боржника - транспортний засіб марки PEUGEOT, модель 2008, номер кузова [NUMBER] , який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Оскільки під час проведення виконавчих дій транспортний засіб, що виступає предметом застави за договором не було виявлено для подальшої реалізації предмета застави та погашення наявної у [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 07 березня 2018 року та такий транспортний засіб умисно приховується боржником, позивач у квітні 2021 року звернувся до відповідачів з вимогою про дострокове стягнення коштів у порядку досудового врегулювання спору. Відповідачі, отримавши відповідну досудову вимогу не вжили заходів щодо погашення заборгованості, що зумовило АТ «Кредобанк» звернутися до суду за захистом свого права. Згідно зі статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем [PERSON] у лютому 2021 року ініційовано спір про визнання спірного кредитного договору недійсним, внаслідок чого провадження у справі в період з 21 жовтня 2021 року по 01 вересня 2022 року було зупинено. За змістом рішення Жовтневого районного суду від 12 січня 2022 року, ухваленого у справі за позовом [PERSON] до АТ «Кредобанк», третя особа ТОВ «Торговий дім «Автосвіт Миколаїв» №477/295/21 вбачається, що звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилався не невідповідність вчинених ним дій його внутрішній волі, зокрема щодо укладання кредитного договору. Однак, суд встановивши, що [PERSON] на час укладання договору не заявляв додаткових умов щодо спірного договору та в подальшому виконував його умови, що свідчило про його вільне волевиявлення дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Таким чином, станом на день розгляду цієї справи кредитний договір №15937/2018 від 07 березня 2018 року недійсним, розірваним чи припиненим не визнаний. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що визначено статтею 610 ЦК України. Відповідно до положень статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо того, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, адже саме кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості (постанова Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі №759/4036/18, постанова Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №640/18356/17, постанова Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №761/31346/13, постанова Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №2/1513/10). Під час розгляду справи, представник відповідачів адвокат Орел О.О, заперечуючи проти позовних вимог, посилався серед іншого на те, що з приводу наявності у [PERSON] заборгованості уже відбувається стягнення у відкритому приватним виконавцем виконавчому провадженні. Вирішуючи питання стосовно наявності підстав для судового захисту кредитора при відкритому виконавчому провадженні за виконавчим написом нотаріуса, який вчинено на підставі спірного договору кредиту, судом враховуються наступне. Відповідно до позицій Верховного Суду прогресивний підхід полягає у висновку, що не вважається подвійним стягненням звернення стягнення на предмет забезпечення за наявності невиконаного рішення суду про стягнення основної суми заборгованості (навіть якщо був отриманий, але не звернений до виконання виконавчий лист). У постанові від 27 вересня 2018 року у справі №910/23408/17 Верховний Суд зазначив, що задля уникнення подвійного стягнення боржник, який погасив заборгованість за основним зобов`язанням (за яким видано виконавчий лист), має право звернутися до суду із заявою в порядку, передбаченому статтею 432 ЦПК України або статтею 328 ГПК України визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, Верховний Суд відійшов від доктрини «автоматичного подвійного стягнення» та поклав обов`язок захистити своє право на боржника. Забезпечувальне зобов`язання має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет застави не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення застави не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня. (Постанова від 21 листопада 2018 року у справі № 212/10211/14-ц). Одночасне стягнення за кредитним договором та за договором застави не зумовлює подвійного стягнення, наявність судового рішення про стягнення заборгованості не позбавляє кредитора права задовільнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет застави (вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-1080цс15). За такого, при наявності рішення суду про задоволення позову, стягувач має право пред`явити виконавчий документ протягом трьох років та в заяві про відкриття виконавчого провадження вказати актуальну суму боргу на момент перед явлення виконавчого документу до виконання (якщо здійснювались часткові оплати боржником) а боржник в свою чергу має прав визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до пункту 2 статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Законодавством передбачений спосіб захисту у разі порушення прав боржника і надано всі можливості для захисту порушеного права. Отже у разі якщо обов`язок боржника буде відсутній у зв`язку з його припиненням, за зверненням боржника, суд може визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню і у такому випадку виключаються підстави для подвійного стягнення відповідних сум заборгованості. Разом з тим відповідно до положень статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином. Отже відповідач у спірних правовідносинах вправі отримати належну йому суму коштів, а наявність судового рішення сама по собі не призводить до відновлення права, а лише спрямована на його захист, який має бути реалізований шляхом виконання такого рішення суду. Отже, наявність рішення суду про стягнення заборгованості та одночасна наявність виконавчого напису, з урахуванням передбачених процесуальним кодексом наведених положень щодо виключення такого стягнення, сама по собі не порушить прав відповідача, оскільки не призводить до подвійного стягнення. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Позивач звернувся із позовом про стягнення заборгованості, право на звернення за захистом до суду є безумовним і кредитор може вимагати дострокового повернення кредиту, зокрема, шляхом пред`явлення позову до суду. У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з`ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що на даний час виконавчий напис не виконаний. Також встановлено, кредитор дотримався всіх вимог договору та надав кредит а позичальник в свою чергу не виконує належним чином свої зобов`язання щодо виконання кредитного договору, зокрема відповідач [PERSON] не здійснює платежі в зазначені строки відповідно до умов кредитного договору, що підтверджується долученим до матеріалів справи розрахунком. Оскільки відповідач односторонньо порушив взяті на себе зобов`язання за договором, то, відповідно до вимог статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору, позичальник вправі достроково розірвати кредитний договір та вимагати повернення кредиту, сплати нарахованих процентів. Як установлено судом, станом на день видачі виконавчого напису нотаріуса 19 листопада 2019 року - загальна заборгованість за кредитним договором №15937/2018 від 07 березня 2018 року становить 494039, 11 грн та складається з суми неповернутого кредиту 458922,43 грн, прострочених відсотків у розмірі 22097,64 грн, штрафів у розмірі 11070, 19 грн та заборгованості по пені у розмірі 1948,85 грн. Натомість звертаючись до суду з цим позовом, позивачем долучено до позову розрахунок заборгованості станом на 19 березня 2021 року, згідно якого, загальний розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 07 березня 2018 року №15937/2018 становить 621 010, 26 грн та складається з суми неповернутого кредиту 458922,43 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 108197, 01 грн, заборгованості по пені у розмірі 11449, 59 грн штрафів у розмірі 40441,23 грн та витрат пов`язаних із вчиненням виконавчого напису нотаріуса. Що стосується позовних вимог про стягнення суми боргу, нарахованої після 19 листопада 2019 року - дати вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави, необхідно зазначити таке. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Із виконавчого напису нотаріуса №3536 від 19 листопада 2019 року, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. про звернення стягнення на предмет застави вбачається, що кредитор звернувшись з відповідною заявою, реалізував право на дострокове повернення кредиту та платежів за ним. Звернення із заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з такою заявою вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Отже, кредитор, звернувшись у 2019 році із заявою про вчинення виконавчого напису (шляхом звернення стягнення на предмет застави), на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Виконавчий напис нотаріуса про стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави свідчить про закінчення строку дії кредитного договору. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). З урахуванням викладеного, нарахування банком процентів, пені та штрафів після видачі виконавчого напису нотаріуса 19 листопада 2019 року про звернення стягнення на предмет застави є необґрунтованим, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Судова практика у цій категорії справ є незмінною. Оскільки позивач при зверненні до суду не посилається на приписи статті 625 ЦК України, у суду відсутні підстави для застосування наслідків прострочення виконання зобов`язання визначені положенням вказаної норми. Щодо стягнення зазначеної суми з відповідача [PERSON] , як солідарного боржника, суд дійшов таких висновків. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього Кодексу. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Як установлено судом, боржник [PERSON] (а відтак і поручитель) взяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 06 березня 2025 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Як зазначено судом вище, кредитор, звернувшись у 2019 році із заявою про вчинення виконавчого напису (шляхом звернення стягнення на предмет застави), на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. За змістом пункту 4.7 Договору поруки від 07 березня 2018 року №15937/20185/2, укладеного між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] сторони узгодили строк за якого припиняється договір поруки, а саме за спливом трирічного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором. За вказаного, враховуючи, що строк виконання зобов`язання настав 19 листопада 2019 року, строк дії договору поруки визначений та погоджений сторонами закінчується 18 листопада 2022 року. Із позовом до [PERSON] та [PERSON] позивач звернувся 26 липня 2021 року, тобто в межах погодженого сторонами строку дії договору поруки, при цьому строк виконання зобов`язання настав з моменту звернення банком до приватного нотаріуса про звернення стягнення на предмет 19 листопада 2019 року. Таким чином, Банк пред`явив вимогу до поручителя про виконання зобов`язання протягом трьох років з дня його порушення. Відтак, слід дійти висновку, що зобов`язання за договором поруки від 07 березня 2018 року не припинилося. У зв`язку з чим, наявні правові підстави для покладання обов`язку на [PERSON] як на поручителя, щодо стягнення грошового зобов`язання в судовому порядку. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з [PERSON] та [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», як правонаступника кредитора у спірних правовідносинах необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором № 15937/2018 від 07 березня 2018 року у розмірі 469039,11 грн, які складаються з суми неповернутого кредиту 458922,43 грн, прострочених відсотків у розмірі 22097,64 грн, штрафів у розмірі 11070, 19 грн та заборгованості по пені у розмірі 1948,85 грн, а також витрат за вчинення виконавчого напису нотаріуса у розмірі 2000 грн у солідарному порядку. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до\~частини першої\~статті 133\~ЦПК України\~судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних\~з розглядом\~справи. Відповідно до частини першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 9315, 15 грн. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача сплачена ним сума судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 7035, 58 грн. До витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати і на професійну правничу допомогу (частина третя статті 133 ЦПК України). Відповідно до частин першої шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В ході судового розгляду ні відповідачами, ні їхнім представником не було подано заперечення, щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи, тому вартість наданих та оплачених послуг АО «Бізнес і Право» в сумі 62 101,02 грн суд вважає обґрунтованою. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір. Надання адвокатських послуг позивачу при розгляді справи підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю; ордером на надання правової допомоги; договором про надання правової допомоги (в якому зазначено про надання адвокатом позивачу відповідних послуг та підтверджено їх розмір), а також платіжним дорученням на оплату вартості цих послуг. Суд погоджується з наданим розрахунком та вважає, що понесені позивачем витрати на правову допомогу відповідають тяжкості справи, тобто є співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, затраченим часом на надання таких послуг та відповідає критерію реальності витрат, розумності їх розміру. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, то витрати на правову допомогу на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», також підлягають частковому задоволенню, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та складають 46903,91 грн. У пункті 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року зазначається, що при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів суми заборгованості у солідарному порядку, то з відповідачів на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати у рівних частинах. На підставі статей 259, 263-265, 280 ЦПК України,

Outcome: partial