Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

У травні 2023 року позивач звернувся до суду за позовом до [PERSON] , в якому просив визнати об`єктом права спільної сумісної власнсоті сторін грошові зобов`язання за кредитним договром від 16.04.2021 року , укладеного між ним та АТ "кредобанк"; провести поділ спільного майна подружжя шляхом розподілу між ним та кльонкіною [PERSON] , в рівних частках по 1/2 частці грошового зобов`язання за цим кредитним договром; стягнути з відповідачки на його кристь 56 136 грн в якості компенсації в порядку регресу; розподілити судові витрати. В обгрунтування позову посилався на те, що з 10.01.2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, в липні 2021 року подружні стосунки були фактично припинені, рішенням суду від 21.07.2022 року шлюб розірвано. Під час спільного проживання вони неодноразово брали різні кредити на побутові потреби.Коли вони не стали вчасно платити кредити та почали зростати штрафні санкції, вони вирішили взяти кредит в одному банку, щоб погасити заборгованість по всім попереднім кредитам, а цей кредит сплачувати поступово. 16.04.2021 року він уклав з ПАТ "Кредобанк" кредитний договір № СД-308939 на суму 143 400 грн строком на п`ять років, кошти були направлені на погашення боргів в інших банках. Станом на 21.04.2023 року йому залишилося виплатити 99 930,43 грн, прострочена заборгованість відсутня, вже ним сплачено на погашення кредиту 122 000 грн, що підтверджується банківською випискою. Посилаючись на положення Сімейного Кодексу України щодо спільного сумісного майна подружжя просив про задволення позову. Відповідачкою надано суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Також зазначила, що заперечує проти задволення позову, оскільки в справі відсутні докази використання позивачем запозичених коштів саме в інтересах сім`ї, що вказує на відсутністьу неї солідарного обов`язку повернення цих грошових коштів. В серпні 2023 року надійшли письмові пояснення від третьої особи Акціонерне товариство "Кредобанк" , в яких не погоджуються з позовними вимогами. в обгрунтування своїх заперечень посилаються на те, що позитвач як сторона кредитного договору не звертався до банку з питанням надання згоди на заміну боржника у кредитному зобов`язанні. Банк заперечує щодо поділу кредитного зобов`язання , тому що вбачає в цьому збільшення ризиків неповернення кредиту. посилаючись на сталу практику Верховного Суду та положення ст.ст. 520-527 ЦК України, заперечують проти поділу між сторонами кредитних зобов`язаньза договором № CL-308939 від 16 квітня 2021 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2023 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А Ухвалою суду від 29.05.2023 справу прийнято до провадження та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначити проведення підготовчого судового засідання. 24.10.2023 року позивача надав суду клопотання про долучення доказів письмових до матеріалів справи, яке задволено судом. Ухвалою суду від 30.10.2023 закрито підготовче провадження по справі та призначено цивільну справу до розгляду по суті . Позивач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність , просив про задволення позову в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, повідомлялася судом належним чином, надала заяву про проведення підготовчого засідання у її відсутність та просила відмовити у позові за безпідставністю та недоведеністю. Ухвалою суду від 30.10.2023 закрито підготовче провадження по справі та призначено цивільну справу до розгляду по суті . Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились. Крім того, суд дійшов висновку про те, що відсутні перешкоди для ухвалення рішення суду без участі сторін, оскільки сторони подали суду заяви по суті справи, подача яких передбачена ст.ст. 178, 179, 180 ЦПК України, отже позиція сторін суду зрозуміла та їй буде дана належна оцінка при ухваленні рішення. Також при прийнятті такого рішення судом враховано і те, що розгляд цієї цивільної справи на підставі наявних матеріалів справи буде в повній мірі відповідати завданням цивільного судочинства, серед яких є, окрім вимог щодо справедливого та неупередженого розгляду справ, також\~\~і\~\~ вимога\~\~щодо\~\~своєчасного\~\~розгляду\~\~цивільної\~\~справи (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, позов надійшов в провадження суду в травні 2021 р., отже строки розгляду\~\~спору вже становлять вже майже 2роки . За вищезазначеного, судом\~\~зроблено\~\~висновок, що\~\~у справі наявні усі необхідні докази для ухвалення рішення суду в межах предмету позовних вимог (положення ч.1 ст. 77 ЦПК України) та з урахуванням положень ст.ст. 77, 80, 89 ЦПК України . Суд, вивчивши матеріали справи, зміст заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов наступних висновків. Рішенням від 21\~липня 2022 року \~ Централього районного суду міста Миколаєва розірвано шлюб між\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та [PERSON] , [INFO] ,\~зареєстрований 10\~грудня 2005\~ року року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 1693 . Як вбачається з вказаного рішення суду, 21 грудня 2021 року позивач [PERSON] звернулась з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що відносини між подружжям припинені внаслідок несумісності характерів, різних поглядів на життєві проблеми та шляхи їх вирішення. Фактично, шлюбні відносини припинені з жовтня 2020 року, наміру їх відновлювати не має, подальше збереження сім`ї неможливо. Відповідач надав суду відзив, в якому не заперечує проти розрівння шлюбу та зазначає, що твердження позивача про те, що сім`я розпалася в жовтні 2020 року, не відповідачє дійсності , адже до липня 2021 року вони жили однією сім`єю та підтримували подружні стосунки. В цей період вони брали кредити на погашення спільних боргів подружжя, отже такі дії позивача направлені, на його думку, на уникнення зобов`язань від сплати спільного боргу подружжя. Судом встановлено, що на час звернення до суду, вони фактично припинили шлюбні відносини і проживають окремо, примирення та збереження шлюбу між ними неможливо. За такого, відповідачем не надано суду доказів, що станом на квітень 2021 року шлюбні відносини з позивачем по справі вже були припинені. Матеріалами справи підтверджується, що 16.04.2021 року [PERSON] як позичальником укладено з АТ "Кредобанк" як кредитором, кредитний договір № CL-308939 , згідно умов якого позивач отримав кредитні кошти у розмірі 143 000 грн терміном до 15 квітня 2026 року зі сплатою відсотків за користування кредитом 29,99 % річних. Згідно умов договру позичальник доручає Банку здійснити переказ кредитних коштів з позичкового рахунку на наступні цілі та за наступними реквізитами: - на поточні потреби в сумі 6469,70 грн; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ПАТ КБ "ПриватБанк" по кредитному договору SAMDN44000009726684 від 27/04/2006 року в сумі 44902,59 грн; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ПАТ "ПУМБ" по кредитному договору 2001287641201 від 10.04.2019 року в сумі 18681,85 грн; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ПАТ КБ "Ідея Банк" по кредитному договору 21460934 від 05.01.2021 року в сумі 73345,86 грн. Згідно Паспорту споживчого кредиту , загальна орієнтовна вартість кредиту становить 280 675,32 грн. При цьому до укладення договору позивачем підписана анкета-заява на отримання готівкового кредиту, де зазначено дані про подружжя - [PERSON] , також Банком складено Висновок кредитного підрозділу щодо отримання готівкового кредиту, де також зазначено про перебування [PERSON] у зареєстрвоаному шлюбі з [PERSON] , та зазначено ї ї дані. Згідно довідки від 21.08.2023 року АТ "Кредобанк", [PERSON] отримав кредитні кошти в сумі 143 000 грн за кредитним договром № CL-308939 від 16 квітня 2021 року, по якому протягом терміну дії угоди здійснено погашення наступних сум: 58 356,75 грн сума сплаченого основного боргу, 86 643,25 грн сума сплачених відсотків. станом на 21.08.2023 року залишок заборгованості по вказаному кредитному договру становить 85043,25 грн сума основного боргу, 354,23 грн сума відсотків. Згідно Довідки ПАТ КБ "ПриватБанк" по кредитному договору SAMDN44000009726684 від 27/04/2006 року заборгованість в сумі 44902,59 грн погашена 16 квітня 2021 року - шляхом безготівкогового зарахування з АТ "Кредобанк" за дорученням [PERSON] . Згідно Довідки ПАТ КБ "Ідея Банк" від 19.04.2021 року по кредитному договору 21460934 від 05.01.2021 року заборгованість в сумі 73345,86 грн. погашена, кредит закритий. Згідно Довідки ПАТ "ПУМБ" по кредитному договору 2001287641201 від 10.04.2019 року в сумі 18681,85 грн погашена 16 квітня 2021 року - шляхом безготівкогового зарахування з АТ "Кредобанк" за дорученням [PERSON] . Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Як викладено у висновках у Постанові від 30 червня 2020 року у справі N 638/18231/15-ц (провадження N 14-712 цс 19) Великої Палати Верховного Суду, відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). . Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Отже, усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погоджується з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі N 537/6639/13-ц (провадження N 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі N 334/5907/14-ц (провадження N 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі N 638/18231/15-ц (провадження N 14-712цс19). Щодо позовних вимог про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя вказаних грошових зобов`язань - то такі вимоги не підлягають задволенню як такі, що не відповідають належному способу захисту порушеного права та не відповідають змісту правовідносин сторін, не є коректно заявленими ( грошові зобов`язання не є власністю). Щодо позовних вимог про проведення поділу спільного майна подружжя шляхом розподілу між подружжям в рівних частках по 1/2 частині вказаних грошових зобов`язань за кредитним договром від 16.04.2021 року. Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя. Тобто аналізуючи договір позики, кредитор оцінює всі ризики боржника. Якщо боржник перебуває у шлюбі, і в договорі позики чітко не визначено, що кошти будуть використані для особистих потреб, кредитор розуміє, що зобов`язання за укладеним кредитним договором чоловіка і дружини будуть солідарними. Отже, якщо один з подружжя не підписує фактично договір позики, він все одно стає учасником правових відносин,і після розлучення не звільняється від обов`язків їх виконання. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім\~своїм майном.\~ Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. За такого, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають за відсутністю правових підстав. при цьому такі висновки суду не позбавляють позиваач в разі повного погашення кредитної заборгованості за вказаним кредитним договром , звернутися до відповідачки про стягнення з неї в порядку регресної вимоги половини усіх сплачених коштів за вказаними кредитними зобов`язаннями. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачки половини сплачених кредитних коштів в порядку регресу. Так, [PERSON] не надано доказів того, що кошти отримані за договором позики були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби [PERSON] , тобто нею не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. При цьому позивачем надано суду належні та достеменні докази того, що кредитні кошти використані саме в інтересах сім`ї, а саме на погашення попередніх кредитних зобов`язань, за кредитними договорами , які були укладені в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та використані на поточні потреби. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Європейський суд з прав людини вказує на те, що "пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи" (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23). У Постанові від 07.10.2020 року у справі № 752/7501/18, Верховний Суд вказав, тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідна позиція закріплена, зокрема, і в Постанові КЦС ВС від 24.05.2022 у справі № 333/911/20. Так, в постанові ВС від 19.05.2022 року у справі № 203/284/17, висвітлена наступна позиція: «якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, вони повинні враховуватися при поділі майна подружжя. Умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя». У Постанові ВС від 14.06.2022 у справі № 2011/13610/12, зазначено, «оскільки використано кредит в інтересах сім`ї, дружина позичальника несе солідарну відповідальність за неповернення боргу відповідно до частини четвертої статті 65 СК України». У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок них майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. До такого висновку дійшов КЦС ВС у постанові від 02.06.2022 у справі № 640/1846/19 01.09.2022 року Верховним Судом розглянуто справу № 295/9244/17, в рамках якої особа звернулася, зокрема, з вимогою про визнання боргу колишнього подружжя спільним зобов`язанням та стягнення коштів в порядку регресу. В частині щодо розподілу боргових зобов`язань подружжя ВС вказав, «виходячи зі змісту статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України. Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі N 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі N 712/6574/16-ц (провадження N 61-17824св18). Позивачем надано суду належні та достатні докази сплати кредитної заборгованості за особисті кошти після припинення шлюбних відносин з відповідачкою. Установивши на підставі письмових доказів, зокрема виписки по кредитному договору № CL-308939 від 16 квітня 2021 року, обставини сплати [PERSON] у період з липня 2021 року і на час звернення до суду з цим позовом платежів на загальну суму 112 272 грн , суд доходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача 56 136 грн на відшкодування 1/2 частини зобов`язання за кредитним договором, виконаного особисто ним після припинення фактичних шлюбних стосунків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до задволених позовних вимог.

Outcome: partial