Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

22 листопада 2023 року до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») в особі представника Столітного М.М., надійшла позовна заява до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить стягнути зі [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» заборгованість за кредитним договором в розмірі 27736,01 грн., інфляційні втрати в розмірі 8583,40 грн., три відсотки річних - 1787,09 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2147,20 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Маніфою» (ТОВ «Маніфою» або кредитор) є фінансовою установою, зареєстрованою відповідно до розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 07.05.2019 року № 803. ТОВ «Маніфою» отримано Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи ФК № В0000207 від 08.04.2021 року. Перелік фінансових послуг, що надаються фінансовою установою: надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (КВЕД 64.92. Інші види кредитування). Фінансова послуга надається ТОВ «Маніфою» на підставі чинної ліцензії на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, виданої Нацкомфінпослуг 28.05.2019 року, у бездокументарній формі, що діє безстроково. 29.03.2021 року між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] , було укладено Договір позики № 2005351. Договір було укладено відповідно до Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «ФК «Маніфою» розміщених їх сайті https://money4you.ua. Відповідно до п. 2.1 договору за цим договором позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти (позику), а позичальник приймає на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) та сплатити позикодавцю проценти від суми позики та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору. Позика надається на умовах повернення, платності та строковості в національній валюті України - гривні. 2.3. Параметри позики: 2.3.1. Тип позики: короткострокова. 2.3.2. Мета отримання позики: придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно умов Договору: Сума позики (загальний розмір) складає 8000 грн (п. 1.3. Договору); Строк позики до 28.04.2021 (30 днів). Відповідно до п.2.6. Договору Позика надається Позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської картки, зареєстрованої позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті на веб-сайті товариства протягом 3 (трьох робочих) днів з дати підписання договору. 29.03.2021 року між ТОВ «Маніфою» та ЗлобіноюЮ.І. за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Маніфою» було досягнуто згоди щодо всіх суттєвих вимог та укладено електронний Договір позики № 2005351 про надання споживчого кредиту. ТОВ «ФК «Маніфою» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому позику в сумі 8000 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку Відповідача № [NUMBER] , що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Вей фор пей» про перерахування коштів. 12.05.2021 відповідач здійснив платіж на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування на суму 7004,81 грн. відповідно до додаткової угоди №1, сторони погодили новий строк позики - до 11.06.2021 р. 11.06.2021 Відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення позики та нарахованих процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строку дії договору, чим порушив умови укладеного договору. Згідно з п. 4.2.1. договору позикодавець має право вимагати від позичальника своєчасного, повного та належного виконання позичальником своїх обов`язків за договором. Відповідно до п. 4.2.2. договору позикодавець має право з метою захисту своїх прав та інтересів укладати договори про відступлення прав вимоги або іншого договору щодо розпорядження Товариством правом вимоги за цим договором (доручення, факторингу тощо), з будь-якою третьою особою, та передавати персональні дані позичальника таким третім особам, без додаткового повідомлення позичальника про укладення такого договору та/або таку передачу. 10.09.2021 року між ТОВ «Маніфою», як клієнтом, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», як фактором, було укладено договір факторингу № 10-09/2021, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за договором позики. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором відповідача повідомлено шляхом направлення на електронну пошту inbank78@gmail.com зазначену при укладенні договору відповідного повідомлення. ТОВ «Українські фінансові операції» є фінансовою установою, про що отримано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи [NUMBER] від 15.09.2021, видане Національним банком України, а також має ліцензію на надання послуг факторингу. ТОВ «Українські фінансові операції» стали новим кредитором відповідача за кредитним договором. 01.11.2023 року між ТОВ «Українські фінансові операції» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», було укладено договір факторингу №01-11/23-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором «Українські фінансові операції» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту inbank78@gmail.com зазначену при укладенні кредитного договору відповідного повідомлення. Відповідно до п. 1.1. Договору Факторингу №01-11/23-Ф на умовах, встановлених цим Договором, позивач (фактор) передає грошові кошти в розпорядження ТОВ «Українські фінансові операції» (клієнта) за плату, згідно з договором, а клієнт зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрах боржників (портфель заборгованості). Згідно з п. 6.2.3 договору факторингу №01-11/23-Ф права вимоги, щодо конкретного боржника переходять до фактора (позивача) з моменту підписання сторонами реєстру боржників (портфелю заборгованості), після чого фактор (позивача) стає кредитором по відношенню до боржників стосовно його заборгованості. До ТОВ «ФК» «Фінтраст Україна» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі 24736,01 грн. Станом на 08.11.2023 року заборгованість за кредитним договором відповідача склала: сума кредиту 8000, сума процентів за користування кредитом - 12736,01, сума процентів за прострочену позику - 4000, всього 24736,01 грн. Заборгованість по процентам за період з 29.03.2021 по 31.07.2021 (розраховано відповідно до розділу 3 Договору) складає 16736,01 грн., з яких 12736,01 грн. - нарахування процентів за користування позикою за процентною ставкою 1,99%, 4000 грн. - нарахування процентів на прострочену позику за процентною ставкою 1,01%. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляційні втрати за період з 01 червня 2021 року по 30 червня 2023 року склали 8583,40 грн. 3% річних розраховано за період з 12 червня 2021 року по 08 листопада 2023 року та розмір яких становить 1787,09 грн. Враховуючи те що позивача поніс витрати на судовий збір у розмірі 2147,20 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн., просить стягнути їх з відповідача. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою. Судом постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву, також роз`яснено сторонам право на подання відповіді на відзив та заперечення. 10 січня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з доказами направлення іншим учасникам справи, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Вважає неправомірними вимоги позивача про сплату процентів за позикою за період з 29.03.2021 по 31.07.2021 в сумі 16736,01 грн., з яких 12736,01 грн. - нарахування процентів за користування позикою за процентною ставкою 1,99%, 4000 грн. - нарахування процентів на прострочену позику за процентною ставкою 1,01%, оскільки проценти за користування позикою за період з 29.03.2021 року по 12.05.2021 року сплачено кредитору в розмірі 7004,81 грн. Позивачем помилково зазначено строк дії договору позики до 31 липня 2021 року, оскільки строк дії договору позики до 11 червня 2021 року, що підтверджується додатковою угодою. Розмір процентів за користування позикою в межах строку дії договору становить 4776,01 грн. Відповідач також не погоджується з нарахованими процентами в на прострочену позику в сумі 4000 грн., оскільки позивачем не наведено розрахунку за який період здійснювались такі нарахування. Відповідач вважає, що під час заявлення позовної вимоги про сплату процентів на прострочену позику не враховано приписи чинного законодавства та сталу судову практику. Крім того, відповідач не погоджується із вимогами щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за порушення виконання зобов`язання, оскільки інфляційні втрати розраховані за період з 01 червня 2021 року по 30 червня 2023 року, 3% річних розраховано за період з 12 червня 2021 року по 08 листопада 2023 року, тобто позивачем включено період з лютого 2022 року по 2023 рік, проте починаючи з 24 лютого 2022 року позичальник звільняється від відповідальності визначеної ст. 625 ЦК України, оскільки Законом України від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18. Крім того, неправильно розрахована і сума інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з червня 2021 року по 24 лютого 2022 року, оскільки позивачем неправильно визначена сума заборгованості. Відповідач також не погоджується з витратами на правничу допомогу та вважає їх необґрунтованими, вважає розмір витрат позивача завищеними та неспівмірними зі складністю справи. У зв`язку з чим відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. 17 січня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, де представник позивача не погоджується з доводами відповідача та дублює обґрунтування наведене в позовній заяві та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Заперечення від відповідача не надходили. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, з підстав наведених в заявах по суті справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, проте скористалась своїм правом та надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволення позовних вимог та навела відповідне обґрунтування. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Судом встановлено, що 29 березня 2021 року між ТОВ «Маніфою», яке є фінансовою установою, та [PERSON] , за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Маніфою» було укладено Договір позики № 2005351. Договір було укладено відповідно до Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «ФК «Маніфою» розміщених їх сайті https://money4you.ua. Відповідно до п. 2.1 договору за цим договором позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти (позику), а позичальник приймає на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) та сплатити позикодавцю проценти від суми позики та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору. Відповідно до п. 2.2 договору позика надається на умовах повернення, платності та строковості в національній валюті України - гривні. В п. 2.3 договору визначені параметри позики: 2.3.1. Тип позики: короткострокова. 2.3.2. Мета отримання позики: придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. 2.3.3. сума позики (загальний розмір) складає 8000 грн; 2.3.4. строк позики до 28.04.2021 (30 днів). Відповідно до п. 2.4 договору - п.п. 2.4.1 розмір процентів за користування позикою нараховуються за спадною процентною ставкою на підставі фіксованого середньоденного розміру процентів за користування позикою відповідно до Додатку № 1 до договору позики; п.п. 2.4.2. середньоденний розмір процентів за користування позикою, акційний, фіксований: 1,99000 % від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики; п.п. 2.4.3. середньоденний розмір процентів за користування позикою, базовий, фіксований: 1,99000 % від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики; п.п. 2.4.4. базова процентна ставка за позикою, фіксована: 1.99000 % від суми позики за кожен день користування позикою. Відповідно до п. 2.5 договору розмір процентів на прострочену позику, фіксований: 1.01 % від суми позики за кожний день з моменту прострочення сплати суми Позики та процентів за користування позикою. Відповідно до п. 2.8 договору розмір процентних ставок, визначених п. 2.4, 2.5 договору є фіксованими та може бути змінено позикодавцем в односторонньому порядку лише за умови попереднього письмового повідомлення позичальника. Відповідно до п.2.6. Договору Позика надається Позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської картки, зареєстрованої позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті на веб-сайті товариства протягом 3 (трьох робочих) днів з дати підписання договору. Договір позики № 2005351 та додаток № 1 до договору позики № 2005351 від 29 березня 2021 року підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором v62828 /Ю.І. Злобіна/, що підтверджується копією вказаного договору з додатком. Відповідач не заперечує укладення електронного договору за допомогою одноразового ідентифікатора. ТОВ «ФК «Маніфою» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому позику в сумі 8000 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку Відповідача № [NUMBER] , що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Вей фор пей» про перерахування коштів від 21 квітня 2023 року № 6217-ВП. Відповідно до додатку № 1 до договору позики № 2005351 від 29 березня 2021 року підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором v62828 /Ю.І. Злобіна/, наведено розрахунок Орієнтовної загальної вартості позики та зазначені умови позики, які узгоджуються з п. 2.3., 2.4, 2.5 договору позики. [PERSON] доведено до відома, що сума позики становить 8000,00 грн, строк позики до 28 квітня 2021 року (30 днів), вартість позики за весь строк позики (сума процентів) 59,70 %, сума процентів 4776,01 грн., загальна вартість позики та процентів становить 12776,01 грн. Крім того, [PERSON] ознайомлено з графіком нарахувань за позикою. Вказані умови погоджені сторонами, узгоджуються і з паспортам позики та додатком до нього, підписаним електронним підписом одноразовим ідентифікатором z62866 /Ю.І. Злобіна/, де зокрема зазначено, що строк позики 30 днів, зазначені проценти, тип ставки фіксована тощо. Відповідно до додатку № 2 до договору позики № 2005351 від 29 березня 2021 року підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором w65802 /Ю.І. Злобіна/, від 12 травня 2021 року ТОВ «ФК «Маніфою» та [PERSON] уклали додаткову угоду та погодили такі умови: 1. Сторони погодили викласти п. 2.3.4 договору позики № 2005351 від 29 березня 2021 року в новій редакції, де строк дії позики до 11 червня 2021 року. В п. 2 додатку № 2 до договору наведено графік нарахування процентів за користування позикою в період додаткової угоди: де сума позики - 8000,00 грн, сума процентів 4776,01 грн., загальна вартість позики та процентів становить 12776,01 грн. Вказані умови позики доведені до відома споживача та узгоджені сторонами. 12 травня 2021 року відповідач здійснив платіж на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування на суму 7004,81 грн. відповідно до додаткової угоди №1, сторони погодили новий строк позики - до 11.06.2021 р. Без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами, а тому суд дійшов до висновку, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20 (провадження № 61-2303св21). 12 травня 2021 року відповідач здійснив платіж на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування на суму 7004,81 грн., чого сторони не оспорюють. 11.06.2021 Відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення позики та нарахованих процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строку дії договору, чим порушив умови укладеного договору. Надалі відповідач оплати за договором позики не здійснював. Отже, пролонгація строку договору позики № 2005351 від 29 березня 2021 року погоджена сторонами, до 11 червня 2021 року. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з яким договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору в встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчених Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладенні з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується у порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з умовами договору позики позичальник зобов`язується вчасно повернути позику, сплатити відсотки за користування позикою в порядку, визначеному цим договором. Відповідно до ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), договір є підставою для виникнення зобов`язань. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Товариством з обмеженою відповідальністю «Маніфою»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються фінансовою компанією, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим фінансова установа має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, зокрема є справедливість, добросовісність та розумність. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Договір позики № 2005351 та додаток № 1 до договору позики № 2005351 від 29 березня 2021 року підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором v62828 /Ю.І. Злобіна/, що підтверджується копією вказаного договору з додатком. Відповідач не заперечує укладення електронного договору за допомогою одноразового ідентифікатора. [PERSON] доведено до відома, що сума позики становить 8000,00 грн, строк позики до 28 квітня 2021 року (30 днів), вартість позики за весь строк позики (сума процентів) 59,70 %, сума процентів 4776,01 грн., загальна вартість позики та процентів становить 12776,01 грн. Вказані умови погоджені сторонами, узгоджуються і з паспортам позики та додатком до нього, підписаним електронним підписом одноразовим ідентифікатором z62866 /Ю.І. Злобіна/, де зокрема зазначено, що строк позики 30 днів, зазначені проценти, тип ставки фіксована тощо. ТОВ «ФК «Маніфою» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому позику в сумі 8000 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку Відповідача. Відповідно до додатку № 2 до договору позики № 2005351 від 29 березня 2021 року підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором w65802 /Ю.І. Злобіна/, від 12 травня 2021 року ТОВ «ФК «Маніфою» та [PERSON] уклали додаткову угоду та погодили такі умови: 1. Сторони погодили викласти п. 2.3.4 договору позики № 2005351 від 29 березня 2021 року в новій редакції, де строк дії позики до 11 червня 2021 року. В п. 2 додатку № 2 до договору наведено графік нарахування процентів за користування позикою в період додаткової угоди: де сума позики - 8000,00 грн, сума процентів 4776,01 грн., загальна вартість позики та процентів становить 12776,01 грн. Вказані умови позики доведені до відома споживача та узгоджені сторонами. Отже, пролонгація строку договору позики № 2005351 від 29 березня 2021 року погоджена сторонами, до 11 червня 2021 року. Відтак, у межах строку кредитування до 11 червня 2021 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти за користування кредитними коштами. Доказів того, що в подальшому сторонами було пролонговано вказаний договір матеріали справи не містять. Заборгованість відповідача станом на 10 вересня 2021 року за договором позики становила 24736,01 грн., з яких: 8000,00 грн. - сума кредиту, 12736,01 грн. сума процентів за користування позикою, 4000,00 грн. -сума процентів за прострочену позику. В позовні заяві представник позивача зазначає, що заборгованість по процентам за період з 29.03.2021 по 31.07.2021 (розраховано відповідно до розділу 3 Договору) складає 16736,01 грн., з яких 12736,01 грн. - нарахування процентів за користування позикою за процентною ставкою 1,99%, 4000 грн. - нарахування процентів на прострочену позику за процентною ставкою 1,01%. Умови нарахування процентів за договором та сплати заборгованості Позичальником передбачені розділом 3 договору позики № 2005351 від 29 березня 2021 року. В п. 3.1.1. договору позики № 2005351 від 29 березня 2021 року зазначено, що проценти за користування позикою нараховуються за фактичну кількість календарних днів користування позикою з дня надання позики до дня повного погашення заборгованості включно. Відповідач не погоджується з таким нарахуванням відсотків, та вказує, що воно здійснено з порушенням узгоджених умов договору. Суд не погоджується з доводами представника позивача щодо такого нарахування відсотків, та вважає зауваження відповідача обґрунтованими, враховуючи наступне. Відповідно до додатку № 2 до договору позики № 2005351 від 29 березня 2021 року підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором w65802 /Ю.І. Злобіна/, від 12 травня 2021 року ТОВ «ФК «Маніфою» та [PERSON] уклали додаткову угоду та погодили такі умови: 1. Сторони погодили викласти п. 2.3.4 договору позики № 2005351 від 29 березня 2021 року в новій редакції, де строк дії позики визначили до 11 червня 2021 року. Пролонгація строку договору позики № 2005351 від 29 березня 2021 року погоджена сторонами, до 11 червня 2021 року. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі справа № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) виклала правову позицію щодо змісту понять «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання». Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Відтак, у межах строку кредитування до 11 червня 2021 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти за користування кредитними коштами. Тобто, сторони погодили порядок і строки повернення кредиту, загальну вартість позики. Доказів того, що в подальшому сторонами було пролонговано вказаний договір матеріали справи не містять. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Строк кредитування встановлено до 11 червня 2021 року. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 723/304/16-ц (провадження N 14-360цс19), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року по справі № 638/13683/15-ц (провадження N 14-680цс19), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22), тобто дана судова практика є сталою. Суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики за період з 12 травня 2021 року (дата укладення додаткової угоди до договору позики) по 11 червня 2021 року (строк дії договору узгоджений сторонами). 12 травня 2021 року відповідач здійснив платіж на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування на суму 7004,81 грн. відповідно до додаткової угоди №1, сторони погодили новий строк позики - до 11.06.2021 р., сторони цього не заперечують. Так, за період з 29 березня 2021 року (укладення договору позики) до 12 травня 2021 року відповідачем сплачено кредитору відсотки за позикою в розмірі 7004,81 грн. В п. 2 додатку № 2 до договору наведено графік нарахування процентів за користування позикою в період додаткової угоди: де сума позики - залишилась 8000,00 грн, та розрахована сума процентів 4776,01 грн., загальна вартість позики та процентів становить 12776,01 грн. В п. 3 додатку № 2 до договору вказано, що цьому графіку зазначені нарахування за користування позикою в межах строку, на який пролонговано строк позики. У випадку дострокового повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити суму нарахованих процентів за користування позикою, передбачену графіком. В п. 5 додатку № 2 до договору вказано, що позичальник вивчив та повністю погоджується з умовами нарахування процентів за користування позикою в період дії додаткової угоди. Вказані умови позики доведені до відома споживача та узгоджені сторонами. Долучені до позовної заяви Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «ФК «Маніфою», якими передбачено порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом процентів, та інших витрат, визначені права та обов`язки сторін договору - відповідачем не підписані, а тому суд не бере їх до уваги. Встановивши зазначені обставини, суд дійшов висновку про те, що ТОВ «ФК» «Фінтраст Україна» набуло право вимоги на ту суму заборгованості, на яку мав право первісний кредитор (ТОВ «Маніфою»), тобто на суму заборгованості за договором позики № 2005351 від 29 березня 2021 року в розмірі 12776,01 грн. з яких: 8000,00 грн. - сума позики, 4776,01 грн. - розрахована сума процентів. Саме такий розрахунок загальної вартості позики доводився до відмова відповідача. Іншого розрахунку процентів за договором позики позивач не надав. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) в п. 109-114, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки. Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити. Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17. У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зміст п. 3.1.1. договору позики № 2005351 від 29 березня 2021 року який встановлює, що проценти за користування позикою нараховуються за фактичну кількість календарних днів користування позикою з дня надання позики до дня повного погашення заборгованості включно, то дані положення не ґрунтуються на законі та є такими, що ставлять у невигідне становище споживача. Відповідно до п. 4.2.2. договору позикодавець має право з метою захисту своїх прав та інтересів укладати договори про відступлення прав вимоги або іншого договору щодо розпорядження Товариством правом вимоги за цим договором (доручення, факторингу тощо), з будь-якою третьою особою, та передавати персональні дані позичальника таким третім особам, без додаткового повідомлення позичальника про укладення такого договору та/або таку передачу. 10 вересня 2021 року між ТОВ «Маніфою», як клієнтом, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», як фактором, було укладено договір факторингу № 10-09/2021, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за договором позики. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором відповідача повідомлено шляхом направлення на електронну пошту inbank78@gmail.com зазначену при укладенні договору відповідного повідомлення. ТОВ «Українські фінансові операції» є фінансовою установою, про що отримано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи [NUMBER] від 15 вересня 2021 року, видане Національним банком України, а також має ліцензію на надання послуг факторингу. ТОВ «Українські фінансові операції» стали новим кредитором відповідача за кредитним договором. Відповідно до витягу з реєстру боржників, який є додатком до договору факторингу № 10-09/2021 від 10 вересня 2021 року, ТОВ «Українські фінансові операції» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 24736,01 грн., з яких: 8000,00 грн. - сума позики; 12736,01 грн. сума процентів за користування позикою, 4000,00 грн. -сума процентів за прострочену позику. 01 листопада 2023 року між ТОВ «Українські фінансові операції» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», було укладено договір факторингу №01-11/23-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором «Українські фінансові операції» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту inbank78@gmail.com зазначену при укладенні кредитного договору відповідного повідомлення. Відповідно до п. 1.1. Договору Факторингу №01-11/23-Ф на умовах, встановлених цим Договором, позивач (фактор) передає грошові кошти в розпорядження ТОВ «Українські фінансові операції» (клієнта) за плату, згідно з договором, а клієнт зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрах боржників (портфель заборгованості). Відповідно до витягу з реєстру боржників, який є додатком до договору факторингу № 01-11/23-Ф від 01 листопада 2023 року, ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 24736,01 грн., з яких: 8000,00 грн. - сума позики; 12736,01 грн. сума процентів за користування позикою, 4000,00 грн. - сума процентів за прострочену позику. Згідно з п. 6.2.3 договору факторингу №01-11/23-Ф права вимоги, щодо конкретного боржника переходять до фактора (позивача) з моменту підписання сторонами реєстру боржників (портфелю заборгованості), після чого фактор (позивача) стає кредитором по відношенню до боржників стосовно його заборгованості. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України, встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Відповідно до ст. 1082 ЦК України, передбачено боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. За висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 667/11010/14-ц (провадження № 61-10349св18). ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» зареєстровано як фінансову установу. За приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Положеннями ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ч.1 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Первісний кредитор та відповідач, з урахуванням обраних умов кредитування споживачем, домовились, позики становить 8000,00 грн, строк позики до 11 червня 2021 року (30 днів), вартість позики за весь строк позики (сума процентів) 59,70 %, сума процентів 4776,01 грн., загальна вартість позики та процентів становить 12776,01 грн. В п. 2 додатку № 2 до договору наведено графік нарахування процентів за користування позикою в період додаткової угоди: де сума позики - 8000,00 грн, сума процентів 4776,00 грн., загальна вартість позики та процентів становить 12776,01 грн. Суд дійшов висновку про те, що ТОВ «ФК» «Фінтраст Україна» набуло право вимоги на ту суму заборгованості, на яку мав право первісний кредитор (ТОВ «Маніфою»), тобто на суму заборгованості за договором позики № 2005351 від 29 березня 2021 року в розмірі 12776,01 грн. з яких: 8000,00 грн. - сума позики, 4776,01 грн. - розрахована сума процентів. Доказів належного виконання кредитного зобов`язання відповідачем на користь первісного кредитора матеріали справи не містять. З урахуванням викладеного, вимоги ТОВ «ФК» «Фінтраст Україна» про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики № 2005351 від 29 березня 2021 року підлягають частковому задоволенню у сумі 12776,01 грн. з яких: 8000,00 грн. - сума позики, 4776,01 грн. - розрахована сума процентів. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за порушення виконання зобов`язання суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Подібні висновки сформульовані також, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 справі № 902/417/18. Позивачем заявлена вимога про стягнення інфляційних втрат за період з 01 червня 2021 року по 30 червня 2023 року в сумі 8583,40 грн. та 3% річних за період з 12 червня 2021 року по 08 листопада 2023 року у сумі 1787,09 грн. Відповідач не погодився з таким нарахуванням та вказав, що починаючи з 24 лютого 2022 року, враховуючи вимоги чинного законодавства позичальник звільняється від відповідальності визначеної ст. 625 ЦК України. Крім того, позивач неправильно розрахував і суму інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з червня 2021 року по 23 лютого 2022 року, оскільки позивач неправильно визначив суму заборгованості. З вказаним розрахунком позивача та періодом його обрахування суд не погоджується з наступних підстав. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» цього Кодексу, враховуючи зміни, внесені Законом України від 15.03.2022 р. N 2120-IX. Відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Вказані положення набрали чинності 17.03.2022 року. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, що затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року, затвердженим Законом України № 2119-ІХ від 15 березня 2022 року, у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, затвердженим Законом України № 2212-ІХ від 21 квітня 2022 року, у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в України», який затверджено Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 року, введено в Україні воєнний стан, який продовжувався відповідними Указами Президента України, зокрема № 341 від 17.05.2022 - з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Згідно з Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, який затверджено Законом України N 2500-IX від 15 серпня 2022 року у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено - на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року N 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року N 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року N 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року N 2212-IX, та Указом від 17 травня 2022 року N 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року N 2263-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб; Указом від 07 листопада 2022 року N 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, та Указом від 6 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року № 2915-IX продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, та Указом від 01 травня 2023 року № 254/2023, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 2023 року 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб, Указом Президента України від 26.07.2023 р. N 451/2023 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб, Указом Президента України від 06.11.2023 р. N 734/2023 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб. Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а тому підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат з 24 лютого 2022 року до 30 червня 2023 року та трьох відсотків річних з 24 лютого 2022 року до 08 листопада 2023 року відсутні, а тому позивачу в задоволенні вимог в цій частині необхідно відмовити. Суд, у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень, не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погодився з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Розрахунок інфляційних втрат здійснюється з 01 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року та становить в сумі 852,89 грн. Розрахунок здійснювався за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ……. ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. IIc (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.06675745. Інфляційне збільшення: 12776,01 x 1.06675745 - 12 776,01 = 852,89 грн. Розрахунок 3% річних здійснюється з 12 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року та становить в сумі 269,87 грн. Розрахунок здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. 3% річних: 12776,01 x 3 % x 257 : 365 : 100 = 269,87 грн. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом стягненням з відповідача [PERSON] на користь позивача ТОВ «ФК» «Фінтраст Україна» заборгованості за договором позики № 2005351 від 29 березня 2021 року у сумі 12776,01 грн. з яких: 8000,00 грн. - сума позики, 4776,01 грн. - розрахована сума процентів, а також інфляційних втрат в сумі 852,89 грн. та 3% річних в сумі 269,87 грн., всього 13898,77 грн. В іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо судових витрат Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 2147,20 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п.2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. Судові витрати, згідно зі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2147,20 грн., що відповідає заявленій в позові сумі в розмірі 35106,50 грн. Задоволеній сумі в розмірі 13898,77 грн. буде відповідати такий розмір судового збору: 2147,20 грн. х 13898,77 грн. : 35106,50 грн. = 850,08 грн. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 850,08 грн. Щодо витрат на правничу допомогу Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до частин 2, 3 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Згідно з правилами пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява N 19336/04, п. 268). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі N 826/1216/16 (провадження N 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. До позовної заяви додано звіт про надання правничої допомоги від 08 листопада 2023 року, де зазначена вартість послуг 10000,00 грн., копія свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, копія договору № 10/07-2023 про надання правової допомоги від 10 липня 2023 року, вказані документи надсилались відповідачу. Відповідач не погоджується з витратами на правничу допомогу та вважає їх необґрунтованими, вважає розмір витрат позивача завищеними та неспівмірними зі складністю справи. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у статті 133, статтях 137, 141 ЦПК України. Витрати на правничу допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, участь у судових засіданнях). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні у справі "East/West Alliance Limited" v. Ukraine" ("Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України) від 23 січня 2014 року в § 268 зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим, вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц (провадження N 14-382цс19). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази. Таким чином, загальна сума судових витрат, пов`язаних із наданням професійної правової допомоги складає 10000,00 грн. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. Згідно з правилами пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», частково задоволено, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 13898,77 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. У даному випадку позовні вимоги у справі задоволено на 39,59 відсотків. В зв`язку з цим, заявлені вимоги про стягнення судових витрат, зокрема - витрати на правничу допомогу, підлягають задоволенню частково, а саме пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 3959,00 грн.

Outcome: partial