Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

Львівська міська рада в особі міського голови А.Садового звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, у якому просить витребувати з чужого незаконного володіння відповідача нежитлове приміщення на [ADDRESS] загальною площею 56,6 кв.м. на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.04.2008 року встановлено факт володіння [PERSON] на праві приватної власності нежитловим приміщенням, загальною площею 55,6 кв. м, яке знаходиться у цокольному поверсі будинку [ADDRESS] та зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» провести державну реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно. Згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.04.2008 року за [PERSON] 28.05.2008 року було зареєстровано право приватної власності на спірне нежитлове приміщення. [PERSON] відчужив нежитлове приміщення на [ADDRESS] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2008 року №325. 03.06.2008 року зареєстровано право власності на нежитлове приміщення на [ADDRESS] за [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 06.01.2009 року №14 зареєстровано право власності на ці приміщення за [PERSON] 31.10.2017 року власником нежитлового приміщення на [ADDRESS] стає [PERSON] 24.11.2017 року на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано право власності за [PERSON] . Згідно з договором купівлі-продажу від 27.08.2021 року [PERSON] відчужив ці приміщення [PERSON] . Разом з тим, постановою Львівського апеляційного суду від 20.02.2023 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.04.2008 року скасовано та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Відтак, нежитлове приміщення на [ADDRESS] вибуло з комунальної власності на підставі рішення суду, яке було в подальшому скасоване, а тому, таке майно вибуло з володіння Львівської міської ради поза волею власника. Відтак, оскільки спірне нежитлове приміщення вибуло з комунальної власності неправомірно та поза волею власника майна, жодних дій на відчуження такого приміщення Львівська міська рада не вчиняла, таке слід витребувати з чужого незаконного володіння. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 10.04.2023 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Третім особам роз`яснено зміст ст. 181 ЦПК України та встановлено строк для подання пояснень щодо позову або відзиву. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 10.04.2023 року вжито заходи забезпечення позову, заборонено відповідачу та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження, здійснення інших юридичних правочинів, реєстрації речових прав щодо об`єкта нерухомого майна: нежитлового приміщення на [ADDRESS] загальною площею 56,6 кв.м (реєстраційний номер майна: 1397580346101) до набрання законної сили судовим рішенням у справі. 12.05.2023 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Дудою І.П. подано відзив на позов, у якому стороною відповідача заперечено проти позовних вимог повністю з підстав викладених у такому, зокрема, вказано, що [PERSON] є добросовісним набувачем, згідно з договором купівлі-продажу від 27.08.2021 року придбав спірне нежитлове приміщення та йому не було та не могло бути відомо про те, що у продавця відсутнє право продажу спірних приміщень, оскільки усі документи перевірялись нотаріусом та під час купівлі приміщення у нього не могло виникнути сумнівів у законності судового рішення, яке на момент укладення договору купівлі-продажу ще не було скасоване. Крім цього, задоволення позову покладе на відповідача надмірний тягар без компенсації витрат відповідача на придбання такого приміщення. Також вказує, що позивач не надав належних доказів, що є власником будинку по [ADDRESS] та, що такий належить до комунальної власності. Просить відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15.05.2023 року постановлено перейти до розгляду цивільної справи за позовною заявою Львівської міської ради до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради - про витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку загального позовного провадження. 22.05.2023 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якій стороною позивача підтримано позовні вимоги з підстав, викладених у позові. Вказує, що заперечення представника відповідача є необґрунтованими. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених у поданих заявах по суті спору. Представник відповідача заперечила проти позовних вимог, вказала, що відсутність державної реєстрації права комунальної власності на спірні приміщення позбавляє Львівську міську раду права звертатися до суду з даним позовом. Представник третьої особи позовні вимоги підтримала, просив задовольнити позов. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши зібрані у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі\~ст. 76-81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.04.2008 року встановлено факт володіння [PERSON] на праві приватної власності нежитловим приміщенням, загальною площею 55,6 кв. м, яке знаходиться у цокольному поверсі будинку [ADDRESS] та зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» провести державну реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно. Як вбачається з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.04.2008 року за [PERSON] 28.05.2008 року було зареєстровано право приватної власності на спірне нежитлове приміщення. [PERSON] відчужив нежитлове приміщення на [ADDRESS] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2008 року №325. 03.06.2008 року зареєстровано право власності на нежитлове приміщення на [ADDRESS] за [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 06.01.2009 року №14 зареєстровано право власності на ці приміщення за [PERSON] 31.10.2017 року власником нежитлового приміщення на [ADDRESS] стає [PERSON] 24.11.2017 року на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано право власності за [PERSON] . Згідно з договором купівлі-продажу від 27.08.2021 року [PERSON] відчужив ці приміщення [PERSON] та 27.08.2021 року зареєстровано право власності [PERSON] на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу від 27.08.2021 року [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв у власність нежитлове приміщення загальною площею 56,6 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . За домовленістю сторін продаж вчинено за 372000,00 гривень /а.с.12/. Відповідно до висновку експерта №30/08-23 по результатах проведення оціночно-будівельної експертизи від 05.09.2023 року ринкова вартість нежитлових приміщень (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1397580346101), що розташовані за адресою: [ADDRESS] , належних [PERSON] на момент проведення оцінки, становить 2077000,00 гривень /а.с.109-127/. Постановою Львівського апеляційного суду від 20.02.2023 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.04.2008 року скасовано та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог /а.с.14-16/. Рішенням Виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Львова від 10 березня 1987 року «Про затвердження реєстру житлових будинків» житловий будинок [ADDRESS] був включений у реєстр житлових будинків, які знаходяться на балансі місцевих рад по Залізничному району міста Львова /а.с.13/. Водночас, із змісту листа юридичного департаменту Львівської міської ради № 4-2901-4290 від 09.06.2020 адресований начальнику управління комунальної власності вбачається, що рішення Залізничної районної ради народних депутатів №109 від 10.03.1987 року «Про Затвердження реєстру та реєстрацію житлових будинків, які належать місцевим Радам народних депутатів по Залізничному району м. Львова» не є належним доказом на підтвердження права комунальної власності на нежитлові приміщення на [ADDRESS] . У структурі житлового будинку окрім нежитлових приміщень можуть знаходитися також і допоміжні приміщення, які є спільною сумісною власністю співвласників. У зв`язку з цим, лише на підставі рішення №109 від 10.03.1987 року неможливо дійти висновку, чи приміщення, на які визнано право власності на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.04.2008 є нежитловим приміщенням належним на праві комунальної власності, чи допоміжними приміщеннями, що повинні перебувати у спільній сумісній власності співвласників квартир та нежитлових приміщень /а.с.153/. Так, у п. 1.1 рішення Конституційного\~Суду України\~№ 4-рп/2004\~від 02.03.2004 року роз`яснено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Згідно з ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України, зокрема, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території. Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу України до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Зі огляду на викладене нежилим є приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 552/7636/14-ц. Допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому відсутні підстави стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно відноситися до допоміжного та бути нежитловим. Згідно технічного паспорта на нежитлові приміщення на [ADDRESS] від 27.10.2017 року нежитлові приміщення загальною площею 56,6 кв.м знаходяться на цокольному поверсі та складаються із таких приміщень: коридор 3,6 кв.м, допоміжне 8,1 кв.м., службове 20,4 кв.м., вбиральня 0,7 кв.м., службове 23,8 кв.м. /а.с.8-11/. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відповідно до постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Згідно ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно постанови Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст. 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Відповідно до ст.\~387\~ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно постанови Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18 віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц вказано: «за змістом ст.\~388\~ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог вказаних статей може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права, що стверджується постановою Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц. Відповідно до постанови Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою. Правила ч. 1 ст.\~388\~ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч. 5 ст.\~12\~ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Згідно із ст.\~387\~ЦК України власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Відповідно до ст.\~400\~ЦК Українинедобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Стаття 300\~ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до ст. 346 цього Кодексу). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.\~388\~ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст.\~388\~ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, можливість витребування майна з володіння особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна. Відповідно до постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону. Позовні вимоги Львівська міська рада обґрунтовує тим, що право власності на спірне нежитлове приміщення було зареєстроване за [PERSON] на підставі рішення Залізничного районного суду міста Львова від 25 квітня 2008 року, яке надалі було скасоване постановою Львівського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року за апеляційною скаргою Львівської міської ради. До скасування цього судового рішення спірне майно неодноразово відчужувалось на підставі договорів купівлі-продажу, останнім власником спірного майна є відповідач [PERSON] . Сторона відповідача у справі вказує на те, що [PERSON] є добросовісним набувачем приміщення у будинку за адресою: [ADDRESS] , так як, при купівлі вказаного приміщення, покладався на відомості про відсутність речових прав інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження на дане приміщення, не знав і не міг знати про існування прав Львівської міської ради на приміщення. Таким чином, враховуючи наведене, суд приходить до переконання про добросовісність поведінки відповідача [PERSON] щодо набуття спірного майна, оскільки докази про протилежне відсутні. Також суд враховує, що спірне майно відповідач набув за оплатним договором, при укладенні якого користувався визнаними державою у встановленому порядку відомостями щодо належності майна особі, у якої майно придбане; договір нотаріально посвідчений. Витребування спірного майна від відповідача не забезпечить справедливого балансу між захистом права позивача та врахування прав відповідача, дотримання засад верховенства права та розумності, що має бути забезпеченим у демократичному суспільстві, а тому у задоволенні позову Львівської міської ради слід відмовити. Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Беручи до уваги, що у задоволенні позову відмолено, а тому заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 10 квітня 2023 року у даній справі слід скасувати з дня набрання цим рішенням законної сили. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відповідач не заявляв до відшкодування судових витрат, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Outcome: dismissed