Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін: ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду із позовом (а.с. 2-4) до [PERSON] , в якому просить: - стягнути з відповідачки на його користь суму заборгованості за кредитним договором №2024723215 від 27.05.2020, в розмірі 19 905,48 грн.; - стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 27.05.2020 відповідачка [PERSON] уклала кредитний договір №2024723215 від 27.05.2020 із ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень». Цей договір, паспорт кредиту та умови отримання фінансових кредитів складають єдиний кредитний договір і вони розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР», з якими відповідачка ознайомилась до укладення договору та до яких вона приєдналась, підписавши договір. На підставі договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016, укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк», первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них, та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти, що дорівнює ціні договору, у порядку та строки, встановлені договором. Сторонами також було погоджено, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги, шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимоги із зазначенням ціни договору та розміру заборгованостей позичальників. 21 березня 2023 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №НІ/11/9-Ф від 21.03.2023, у відповідності до якого, ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язується передати (сплатити) АТ «Таскомбанк» суму фінансування, а АТ «Таскомбанк» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги за кредитними договорами, договорами поруки в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Відповідно до додатку №1 до договору факторингу №НІ/11/9-Ф від 21.03.2023 реєстру прав вимоги, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідачки в сумі 19 905,48 грн., з яких: 8 684,83 грн - загальна заборгованість по тілу кредиту; 0,94 грн - загальна заборгованість по відсоткам; 11 219,71 грн - загальна заборгованість по комісії. Відповідачка [PERSON] не виконала своїх зобов`язань, після відступлення позивачу права грошової вимоги, не здійснила жодного платежу для погашення кредитної заборгованості, а тому має зазначену вище заборгованість. У судове засідання представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не з`явився, хоча про місце, дату і час проведення такого був повідомленим у встановленому законом порядку. Безпосередньо у позовній заяві клопотав про розгляд справи без його участі. Відповідачка [PERSON] та її представниця - адвокатка Кобилинець Т.В. у судове засідання не з`явились, хоча про місце, дату і час проведення такого були повідомлені належним чином. Від відповідачки [PERSON] 17.01.2024 на електронну пошту суду надійшло письмове пояснення (а.с. 47-48), в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Свою позицію обґрунтовує тим, що вона регулярно здійснювала платежі на користь первісного кредитора, однак не зберегла квитанції. Договір про відступлення права вимоги був укладений ще задовго до укладення кредитного договору. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження існування заборгованості саме за цим кредитним договором. Таким чином, позивачем не доведено та не підтверджено жодними доказами факт передачі від первісного кредитора до нього права вимоги за цим кредитним договором. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 21.11.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено розглядати справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. 20 грудня 2023 року відповідачка [PERSON] на електронну пошту суду надіслала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із наміром укласти угоду із адвокатом. Представниця відповідачки [PERSON] - адвокатка Кобилинець Т.В. 08.01.2024 через канцелярію суду подала заяву, в якій просить відкласти розгляд справи та надати їй можливість ознайомитись із матеріалами справи. 17 січня 2024 року на електронну пошту суду надійшли письмові пояснення відповідачки [PERSON] . Беручи до уваги те, що сторони в судове засідання не з`явились, суд ухвалює рішення без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенню ч. 2 ст. 247 ЦПК України. З урахуванням того, що розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення у справі є дата складання повного судового рішення, що відповідає вимогам ч. 5 ст. 268 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: матеріалами справи встановлено, що між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачкою [PERSON] 27.05.2020 було укладено кредитний договір №2024723215 (а.с. 5). Сума кредиту 19 540 грн. Строк, на який надається кредит - 18 місяців. Вказаний кредитний договір підписаний відповідачкою. У паспорті кредиту №4723215 (а.с. 6, зворотна сторона), який власноручно підписаний відповідачкою, визначено, зокрема, основні умови кредитування з урахуванням побажань позивальника, інформація щодо орієнтованої реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту, порядок повернення кредиту. З метою отримання кредиту та інших послуг в ТОВ «ФК «ЦФР», відповідачка [PERSON] 27.05.2020 підписала заяву - анкету (а.с. 7). У відповідності до договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 (а.с. 11-12, зворотні сторони), ПАТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЦФР» уклали цей договір про відступлення права вимоги. Згідно із умовами цього договору, первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них і сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором. Сторони також погодили, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги, шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимоги. Згідно із договором факторингу №НІ/11/9-Ф від 21.03.2023 (а.с. 13-14, зворотні сторони), АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» уклали цей договір про те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язується передати (сплатити) АТ «Таскомбанк» суму фінансування, а АТ «Таскомбанк» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Як вбачається із акта прийому - передачі реєстру прав вимоги за договором факторингу №НІ/11/9-Ф від 21.03.2023 (а.с. 15), фактор ТОВ «ФК «ЄАПБ» та клієнт АТ «Таскомбанк» уклали даний акт про те, що на виконання п. 2.1. договору факторингу, клієнт передав, а фактор прийняв реєстр прав вимоги. Загальна сума заборгованості складає «грн». При цьому, суд звертає увагу, що в даному акті не зазначено загальної суми заборгованості. Згідно із витягом з реєстру прав вимоги до договору факторингу №НІ/11/9-Ф від 21.03.2023 (а.с. 16) загальна сума боргу відповідачки [PERSON] становить 19 905,48 грн. Однак, даний витяг був сформований 31.10.2023 представником позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» та не підписаний представником АТ «Таскомбанк», а тому не може бути взятий судом до уваги. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №2024723215 від 27.05.2020, який підписаний представником позивача (а.с. 10), станом на 31.10.2023 заборгованість за кредитним договором не погашена і її залишок складає 19 905,48 грн. Між сторонами виник спір щодо належного виконання умов кредитного договору. ІV. Оцінка суду: дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, надані сторонами на обґрунтування своїх позицій, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України, зокрема, як передбачено у п. 3 ч. 1 цієї статті, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц. У постанові Верховного Суду від 04.12.2018, справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Верховний Суд у постанові від 14.06.2023 у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України, у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Таким чином, суду необхідно з`ясувати обсяг і зміст прав, які перейшли до позивача, як нового кредитора, від АТ «Таскомбанк», а до АТ «Таскомбанк» від ТОВ «ФК «ЦФР», та чи існували ці права на момент їх переходу. Так, з матеріалів справи встановлено, що кредитний договір №2024723215 від 27.05.2020 між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачкою [PERSON] було укладено 27.05.2020, договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2018 між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» було укладено 07.10.2016, а договір факторингу №НІ/11/9-Ф між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено 21.03.2023, тобто, на момент укладення договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та відповідачкою, відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати АТ «Таскомбанк», яке в свою чергу могло б бути переданим позивачу. Таким чином, суд погоджується із доводами відповідачки та вважає, що ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» є неналежним позивачем, оскільки не має права вимагати від відповідачки [PERSON] сплати заборгованості за кредитним договором, укладеним 27.05.2020 між нею та ТОВ «ФК «ЦФР». Окрім цього, суд також звертає увагу на те, що доказів на підтвердження оплати за договором про відступлення права вимоги та договором факторингу стороною позивача не надано. Також слід зазначити, що на час укладення договорів про відступлення права вимоги та факторингу сторонами не було досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином. Інформація про відповідачку [PERSON] , як боржницю, сформована у витязі з реєстру боржників більше ніж як через 7 місяців після укладення договору факторингу. З урахуванням наведеного вище, оскільки позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до відповідачки [PERSON] за кредитним договором №2024723215 від первісного кредитора ТОВ «ФК «ЦФР», яке відступило право грошової вимоги АТ «Таскомбанк», яке у свою чергу відступило право грошової вимоги позивачу, відповідно позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не є належним позивачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови у позові. Стосовно інших доводів сторін, суд зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення. Обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різним, залежно від характеру рішення. В рішенні Європейського суду з прав людини, у справі «Серявін та інші проти України» вказано, що п. 1 ст. 6 Конвенції, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не має сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку є різним, залежно від характеру рішення. V. Розподіл судових витрат між сторонами: відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача. Оскільки у позові відмовлено, питання судові витрати понесені позивачем не вирішується. На підставі вищевикладеного, ст. 3, 4, 207, 215, 267, 512, 514, 516, 517, 526 ЦК України, ст. 13, 141 ЦПК України та

Outcome: dismissed