Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-01 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулось до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення в порядку регресу суми сплачених на виконання рішення суду Іванківського районного суду Київської області від 21.10.2020 у справі №366/2985/19 коштів у розмірі 93 826,21 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.01.2018 о 13 год. 30 хв. [PERSON] , перебуваючи у трудових відносинах з акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», та керуючи автомобілем Ford Transit 350, державний номерний знак [NUMBER] , що належить на праві власності AT «Ощадбанк», рухався по вул. Хоменка в смт Іванків Київської області, порушив вимоги п. 16.15 Правил дорожнього руху України, не врахував снігове покриття на дорозі, ожеледицю, відсутність знаку пріоритету, здійснивши поворот ліворуч на вул. Автомобілістів, яка розташована на другорядній дорозі, скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen Transporter [NUMBER] під керуванням [PERSON] , в якому в якості пасажира перебував також його син [PERSON] . Внаслідок допущеного [PERSON] зіткнення, [PERSON] та його неповнолітній син отримали тілесні ушкодження, а також автомобілю [PERSON] заподіяно механічні пошкодження. В подальшому у листопаді 2019 року [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернувся з позовом до AT «Ощадбанк» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП за участю автомобіля AT «Ощадбанк» під керуванням [PERSON] . Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 21.10.2020 (з урахуванням постанови Верховного Суду від 09.11.2022) у цивільній справі №366/2985/19 за позовом [PERSON] до AT «Ощадбанк», третя особа - [PERSON] , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, позов [PERSON] задоволено частково та стягнуто з Банку на користь [PERSON] 85 052,01 грн. 08.03.2023 рішення Іванківського районного суду Київської області від 21.10.2020 у справі №366/2985/19 було виконане позивачем в повному обсязі, що підтверджується меморіальним ордером №2433 (№1209698390911) про сплату на виконання вказаного рішення 93 826,21 грн. Суму, яка виплачена потерпілому [PERSON] , а також сплачений виконавчий збір, витрати виконавчого провадження, позивач просить стягнути з відповідача як особи, з якою укладено договір про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання. Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги визнав частково в частині стягнення з [PERSON] на відшкодування шкоди його середньомісячного заробітку, який становить 27375,75гривень, відповідно до ст.132 КЗпП. Свої заперечення в іншій частині позову мотивує наступним. Відповідно до п.1 ч.1 Договору про повну індивідуальну відповідальність передбачено, що працівник, що займає посаду інкасатора-водія виконує роботу безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перерахуванням, прийманням, видачею і перевезенням цінностей, бере на себе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за безпеку збереження довірених йому установою банку цінностей та їх рух. Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, який укладений між AT Державний ощадний банк України та [PERSON] 01 липня 2015 року, має юридичну силу тільки в частині відповідальності відповідача за збереження матеріальних цінностей (вантажу), що передаються йому позивачем для перевезення з покладенням на нього обов`язків як інкасатора. Щодо наказу AT Державний ощадний банк України філія - Головне управління по м.Києву та Київській області від 03.10.2017 року № 1260 Про закріплення автотранспортних засобів Головного управління на який посилається позивач, про те, що за відповідачем був закріплений автомобіля Ford transit 350, відповідно до якого він є матеріально відповідальним за утримання та експлуатацію, зазначає, що даний наказ не покладає на відповідача обов`язку про матеріальну відповідальність в силу розуміння ч.1 ст.134 КЗпП України. Ухвалою суду від 18.10.2023 відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 29.01.2024 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Лазаренко Н.О. про передачу справи за підсудністю до Ірпінського міського суду Київської області. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених у позові та просив їх задоволити. Представник відповідача підтримав позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з наказом AT «Ощадбанк» від 15.04.2014 №888-ос [PERSON] (відповідач) призначений на посаду інкасатора відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей Головного управління по м. Києву та Київській області AT «Ощадбанк». Наказом AT «Ощадбанк» від 10.06.2014 №1344-ос відповідач переведений на посаду інкасатора-водія автотранспортних засобів відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей ТВБВ №10026/0712 філії - Головного управління по місту Києву та Київській області AT «Ощадбанк» з 12.06.2014. Наказом AT «Ощадбанк» від 30.06.2015 №1763-ос відповідач переведений на посаду інкасатора-водія автотранспортних засобів сектору інкасації коштів та перевезення валютних цінностей №11 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей з 01.07.2015. 22.01.2018 о 13 год. 30 хв. [PERSON] , перебуваючи у трудових відносинах з акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та керуючи автомобілем Ford Transit 350, державний номерний знак [NUMBER] , що належить на праві власності AT «Ощадбанк» , рухався по вул. Хоменка в смт Іванків Київської області, порушив вимоги п.16.15 Правил дорожнього руху України, не врахував снігове покриття на дорозі, ожеледицю, відсутність знаку пріоритету, здійснивши поворот ліворуч на вул. Автомобілістів, яка розташована на другорядній дорозі, скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen Transporter [NUMBER] під керуванням [PERSON] , в якому в якості пасажира перебував його син [PERSON] . Внаслідок допущеного [PERSON] зіткнення, [PERSON] та його неповнолітній син отримали тілесні ушкодження, а також автомобілю [PERSON] заподіяно механічні пошкодження. Отже, судом встановлено, що відповідач виконував свої трудові обов`язки 22.01.2018 року о 13 год. 30 хв. керуючи автомобілем Ford Transit 350, державний номерний знак [NUMBER] , що належить AT «Ощадбанк». Наведені обставини підтверджуються також подорожнім листом легкового автомобіля від 22.01.2018 №019342 та не оспорюються сторонами. 16.07.2019 постановою Київського апеляційного суду у справі №366/303/18 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП України. У листопаді 2019 року [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернувся з позовом до AT «Ощадбанк» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП за участю автомобіля AT «Ощадбанк» під керуванням [PERSON] . Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 21.10.2020 у цивільній справі №366/2985/19 за позовом [PERSON] до AT «Ощадбанк», третя особа - [PERSON] , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, позов [PERSON] задоволено частково та стягнуто з Банку на користь [PERSON] матеріальну шкоду в сумі 142131,21 грн., моральну шкоду в сумі 10 000 грн., моральну шкоду неповнолітнього [PERSON] в сумі 30 000 грн., вартість судового збору в сумі 5 467 грн., вартість судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 15 000 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 17.03.2021 у справі №366/2985/19 рішення Іванківського районного суду Київської області від 21.10.2020 змінено в частині розміру стягнутого судового збору, який зменшено до 2 958,11 грн., в іншій частині рішення залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.11.2022 у справі №366/2985/19 рішення Іванківського районного суду Київської області від 21.10.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 17.03.2021 в частині стягнення з AT «Ощадбанк» на користь [PERSON] 142 131,21грн. майнової шкоди змінені, сума стягнення зменшена до 42 131,21 грн.; змінений розподіл судових витрат, стягнуто з AT «Ощадбанк» на користь [PERSON] різницю понесених сторонами судових витрат у розмірі 2 920,80 грн., повернуто Банку з Державного бюджету України частину судового збору в розмірі 1 873,60 грн. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 06.03.2023 державним виконавцем Печерського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного судового рішення та винесено постанови: - про відкриття виконавчого провадження №71190141 з виконання виконавчого листа від 29.12.2022 у справі №366/2985/19 про стягнення з AT «Ощадбанк» на користь [PERSON] суми у розмірі 85 052,01 грн.; - про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №71190141 у розмірі 8505,20 грн.; - про розмір мінімальних втрат виконавчого провадження, якою визначений для AT «Ощадбанк» розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №71190141 в сумі 269,00 грн. 08.03.2023 рішення Іванківського районного суду Київської області від 21.10.2020 у справі №366/2985/19, виконане позивачем в повному обсязі, що підтверджується меморіальним ордером №2433 (№1209698390911) про сплату на виконання вказаного рішення 93 826,21 грн. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування у повному обсязі. До збитків відносяться витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної, небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 5 даної статті особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Водночас, враховуючи той факт, що відповідач є найманою особою позивача, їхні відносини додатково регулюються Кодексом законів про працю України. Стаття 130 КЗпП України передбачає, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Випадки повної матеріальної відповідальності встановлені статтею 134 КЗпП України. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 посада водія не належить до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір. Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» передбачає, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Верховний Суд у справі № 743/1641/15-ц (Постанова від 29.01.2018 року) сформулював правовий висновок, відповідно до якого водій не належить до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Водночас, відповідно до розділу І Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, до переліку вказаних посад належить посада інкасатора. На думку суду, оскільки відповідач займав посаду водія-інкасатора, для правильного встановлення обставин у відносинах між позивачем і відповідачем та вирішення спору слід чітко розмежувати трудові функції інкасатора, тобто функції, пов`язані з охороною, обліком, збереженням валютних цінностей банку, та трудові функції водія, пов`язані з керуванням, утриманням та експлуатацією службового автомобіля. Адже виходячи із положень чинного законодавства і правової позиції Верховного Суду, у відносинах, пов`язаних із виконанням функціональних обов`язків інкасатора, на найманого працівника поширюються норми щодо повної матеріальної відповідальності, передбачені Законом і договором, а у відносинах, пов`язаних із виконанням функціональних обов`язків водія, матеріальна відповідальність найманого працівника обмежується середнім місячним заробітком. Юридично значущими є обставини трудового делікту, що полягали у порушенні відповідачем правил дорожнього руху під час керування автомобілем, а також наявність прямого зв`язку між діями відповідача та завданими збитками. Тобто, вчинення делікту відповідачем обумовлено реалізацією останнім функції водія службового автомобіля, а не інкасатора, оскільки делікт не пов`язаний з функцією забезпечення збереження валютних цінностей банку. Суд встановив, що у спірних відносинах на відповідача не поширюються положення законодавства щодо повної матеріальної відповідальності. А відтак, згідно зі ст. 132 КЗпП його матеріальна відповідальність обмежується середнім місячним заробітком. Згідно з довідкою щодо розрахунку середньомісячної заробітної плати відповідача за період з січня по вересень 2023 року, така становить 27375,75гривень (246 381,75:9=27375,75), що підтверджується довідкою про заробітну плату [PERSON] від 15.10.2023 року № 13/8.1-11/1182. Відповідно до принципу диспозитивності, передбаченого ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума завданої матеріальної шкоди в межах розміру середнього місячного заробітку, тобто 27375,75гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в розмірі 783,11 гривень. З огляду на викладене,

Outcome: partial