Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

[PERSON] \~05\~квітня 2023 року звернувся до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на частину квартири [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 жовтня 2007 року, який був розірваний рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 17 грудня 2021 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу за спільні кошти та частково за позичені було придбано за договором купівлі-продажу від 07 червня 2012 року квартиру [ADDRESS] . Квартира була придбана за 241\~223,00 грн. та оформлена на відповідача, як і позика, яку подружжя отримало за місцем роботи. На придбання квартири сторонами спільними коштами зроблено перший внесок у сумі 48\~244,60 грн., іншу частину в сумі 192\~978,40 грн. було сплачено в рахунок позики, яку в подальшому сторони виплачували спільними коштами. Оскільки донька підростала, виникла потреба в збільшенні житлової площі, тому відповідач звернувся до третьої особи із заявою про надання родині двокімнатної квартири замість однокімнатної, за яку виплачували позику. Договір купівлі-продажу квартири від 07 червня 2012 року розірвано, а сторонами за договором купівлі-продажу від 26 серпня 2015 року була придбана квартира [ADDRESS] . Продаж вчинено за 333\~750,00 грн., з яких: 80\~994,60 грн. сплачено до підписання договору, 161\~228,40 грн. зобов`язання за договором позики від 07 червня 2012 року, 91\~527,00 грн. зобов`язання за договором позики від 22 грудня 2014 року. Сторони мешкали спільно до грудня 2020 року, з цього часу мешкають окремо. З січня 2021 року та по теперішній час відповідач особисто сплачує внески по обом договорам позики. Так, за цей час відповідачем особисто сплачено грошові кошти: за договором позики від 01 червня 2012 року сплачено 25\~084,00 грн., за договором позики від 22 грудня 2014 року сплачено 9\~360,00 грн. На теперішній час позика частково погашена, а саме: за договором позики від 01 червня 2012 року з 192\~978,40 грн. не погашеною залишається 61\~394,40 грн.; за договором позики від 22 грудня 2014 року з 91\~527,00 грн. не погашеною залишається 60\~927,00 грн. Позивач вважає, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки фактично придбана на спільні кошти в період шлюбу, позика частково сплачена в період шлюбу. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 13 червня 2023 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Скочко О.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи ДП «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» у судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 06 жовтня 2007 року відділом РАЦС по м. Артемівську Артемівського міськрайонного управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4-6). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2021 року, яке набрало законної сили 18 січня 2022 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4-6). Від сумісного шлюбу сторін у них [INFO] народилась донька [PERSON] (а.с. 7). 07 червня 2012 року між Державним космічним агентством України та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. за реєстровим № 2-1341, за умовами якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 192 978,40 грн., а позичальник зобов`язалась кошти повернути в строк, визначений Договором, цільове призначення позики придбання нерухомості за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18-21). Також 07 червня 2012 року між Державним космічним агентством України та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. за реєстровим № 2-1343, відповідно до умов якого держава Україна в особі Державного космічного агентства України передала у власність, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 13-16). Згідно з п. 3 вказаного Договору продаж квартири вчинюється за 241\~223,00 грн., з яких покупець сплатив продавцю до підписання цього договору 48 244,60 грн., а решту 192\~978,40 грн. покупець сплатить згідно графіка, узгодженого в договорі позики, посвідченому Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 07 червня 2012 року за реєстровим № 2-1341 (а.с. 13). 22 грудня 2014 року між Державним космічним агентством України та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. за реєстровим № 2-1482, за умовами якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 91\~527,00 грн. без нарахування відсотків, а позичальник зобов`язалась кошти повернути в строк, визначений Договором, цільове призначення позики придбання нерухомості за адресою: [ADDRESS] (а.с. 26-31). 26 серпня 2015 року між ДП «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» та [PERSON] укладено договір про розірвання договору купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. за реєстровим № 2-1077, відповідно до умов якого сторони дійшли згоди про розірвання договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 07 червня 2012 року за № 2-1342 (а.с. 42). 26 серпня 2015 року між ДП «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. за реєстровим № 2-1080, за умовами якого держава Україна в особі ДП «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» передала у власність квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] прийняла у власність квартиру (а.с. 32-36). Відповідно до п. 3 вказаного вище Договору продаж квартири вчинено за 333\~750,00 грн., з яких покупець сплатив продавцю до підписання цього договору 80\~994,60 грн. згідно квитанції до прибуткового ордеру № 680 від 07 червня 2012 року 48\~244,60 грн., згідно довідки ДП «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» від 05 серпня 2015 року, № 7/1293 31\~750,00 грн., згідно платіжного доручення № 668_5 від 21 серпня 2015 року 1\~000,00 грн., 161\~228,40 грн. покупець сплатить згідно графіку, узгодженого в договорі позики, посвідченому Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 07 червня 2012 року, а решту 91\~527,00 грн. покупець сплатить згідно графіку, узгодженого в договорі позики, посвідченому Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 22 грудня 2014 року (а.с. 32). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 42815741 від 26 серпня 2015 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 серпня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. за реєстровим № 2-1080, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23927760 від 26 серпня 2015 року (а.с. 27). Відповідно до довідки, виданої ДП «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» від 11 серпня 2023 року, [PERSON] , працівник ДП «КБ «Південне»», згідно з договором позики від 01 червня 2012 року реєстр № 2-1341 отримала позику на придбання квартири у сумі 192\~978,40 грн. Залишок позики на січень 2023 року 61\~942,40 грн. (а.с. 102). Згідно з довідкою, виданою ДП «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» від 11 серпня 2023 року, [PERSON] , працівник ДП «КБ «Південне»», згідно з договором позики від 22 грудня 2014 року реєстр № 2-1482 отримала позику на придбання квартири у сумі 91\~527,00 грн. Залишок позики на січень 2023 року 61\~287,00 грн. (а.с. 103). Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц. Виходячи зі змісту статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у цій же постанові дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61). Встановлено, що кошти за укладеними під час шлюбу договорами позики сторони витратили в інтересах сім`ї, а саме на придбання квартири під час перебування у шлюбі, належність зазначеного нерухомого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя сторонами не оспорюється, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю, його поділу з урахуванням визначеної частиною першої статті 70 СК України рівності часток подружжя, а також визнанні спільними боргових зобов`язань сторін спору за договорами позики від 01 червня 2012 року та від 22 грудня 2014 року. Відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц. Водночас, згідно з положеннями пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність. За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Разом з тим, відповідач із зустрічними позовними вимогами про стягнення компенсації за виконання солідарного обов`язку подружжя з погашення спільного боргового зобов`язання (за договорами позики від 01 червня 2012 року та від 22 грудня 2014 року) або із вимогами про збільшення її частки з урахуванням сплачених сум за договорами позики, до суду не зверталась. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням наведеного, суд з урахуванням заявлених сторонами позовних вимог, встановлених фактичних обставин та оцінки поданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнання за [PERSON] права власності на частину квартири [ADDRESS] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1\~668,75 грн., його позовні вимоги підлягають задоволенню, тому із відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1\~668,75 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved