Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

У травні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ним та відповідачем 25.05.2007 було укладено договір довічного утримання, за умовами якого відповідач отримав у власність 4/9 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . За умовами укладеного договору відповідач зобов`язався довічно утримувати [PERSON] надаючи останньому необхідне харчування, одяг, житло, шляхом збереження права пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі, а також забезпечуючи за ним належний догляд та необхідну допомогу. При цьому, матеріальне забезпечення з утримання (догляду) встановлено сторонами у договорі в розмірі 500,00 грн щомісячно. Разом з цим, починаючи з моменту укладання договору, відповідач не виконує умови договору довічного утримання, належний догляд за [PERSON] не здійснює, матеріальну допомогу не надає, у добровільному порядку розірвати договір відмовляється, тому [PERSON] змушений звернутися до суду з даним позовом. 19 серпня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та таким, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, з ініціативою укладання даного договору до відповідача звернувся особисто [PERSON] . Відповідач й до укладання договору надавав батьку матеріальну допомогу. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази невиконання умов договору. Крім цього, [PERSON] стверджує, що відповідач припинив виконувати обов`язки за договором з моменту його укладання, тобто з 25.05.2007, проте з даним позовом до суду позивач звернувся лише 09.05.2022, майже через 15 років, протягом яких, за версією позивача, відповідач не виконував обов`язки\~ з\~ його догляду. Отже, позивачем пропущено строк позовної давності, визначений у ст. 257 ЦК України. Також відповідач вказує, що [INFO] [PERSON] помер, тому, оскільки спірні правовідносини не допускають правонаступництва провадження у справі підлягає закриттю. На підставі ухвали суду 27.06.2023, у зв`язку зі смертю [PERSON] замінено позивача на його правонаступника [PERSON] . Під час розгляду справи позивач позивач позов підтримала та просила задовольнити, одночасно з цим пояснила, що восени 2019 року стався конфлікт між померлим батьком та відповідачем, під час якого батько отримав тілесні ушкодження та проходив лікування у 2-й міській лікарні. Виписався в січні 2020 року. Утриманням батька відповідач не займався. Відповідач проти позову заперечував та пояснив, що з 2007 року надавав допомогу батькові. З березня 2022 року стало відомо\~ про онкозахворювання. У 2018-2019 роках батько\~ почав зловживати алкогольними напоями, тому відповідач обмежив його доступ до свого помешкання. Представник відповідача проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позову, застосувавши наслідки пропуску строку позовної давності. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без представника нотаріальної контори. Суд, вислухавши думку учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Матеріалами справи встановлено, що 25.05.2007 між [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] (набувач) укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М., зареєстровано в реєстрі за №2-1012. (Том 1 а.с. 17) Згідно з п. 1.1., 1.2 Договору, відчужувач, непрацездатний за віком, передає, а набувач отримує у власність 4/9 частки квартири, за адресою: [ADDRESS] . Матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись відчужувачеві оцінюється сторонами у суму 500,0 грн. Утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді: - забезпечення їх житлом шляхом збереження права пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі; - забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід і вечеря); - забезпечення придатним для носіння одягом і взуттям; - забезпечення належними медичним обслуговуванням та належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів. (Розділ 2 Договору) 17 січня 2022 року відчужувач [PERSON] на адресу набувача направив лист, з проханням добровільно з`явитися до нотаріальної контори для підписання відповідних документів для розірвання договору довічного утримання. (Том 1 а.с. 18-20) [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.07.2022 (Том 1 а.с. 55, 62) Зі спадкової справи №296/2022, заведеної 05.08.2022 у Першій криворізькій державній нотаріальній конторі, вбачається, що після смерті [PERSON] і заявою про прийняття спадщини звернулась його донька [PERSON] . Крім неї іншим спадкоємцем, передбаченим законом, є син спадкодавця [PERSON] . Більше із заявами про прийняття спадщину або відмову від спадщини ніхто не звертався (Том 1 а.с. 78-85) 26 червня 2023 року представник відповідача долучив до справи копії квитанцій про оплату комунальних платежів за квартиру, список придбаних продуктів харчування та інших необхідних товарів та речей, з відмітками про їх отримання відчужувачем. (Том 1 а.с. 103-158, 164-174) 11 липня 2023 року позивач долучила до матеріалів справи копії документів, які підтверджують витрати на лікування, проживання та оплату послуг з поховання, організації церемонії поховання померлого батька, які понесла позивач. (Том 1 а.с. 196-212) З довідки з Державної прикордонної служби України від 19.07.2023 вбачається, що відповідач [PERSON] з 24.06.2021 по 19.12.2021 виїздив до м. Вільнюса та 17.01.2022 виїхав за межі України та до теперішнього часу перебуває за межами країни. Згідно зі скріншоту листування у мессенджері «Вайбер», а також квитанції здійснення грошового переказу, вбачається, що відповідач 01.07.2022 переслав доньці позивача 500 Євро, зі слів позивача, на поховання батька. Крім цього, встановлено, що 29.06.2022 відчужувач [PERSON] звертався із заявою до Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області, в якій просив зафіксувати факт невиконання [PERSON] умов договору довічного утримання, вказував, що з дозволу доньки змушений проживати у її частці квартири, оскільки його син позбавив його можливості проживати у відчужуваній квартирі. За результатами розгляду звернення уповноваженою посадовою особою Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області 13.07.2022 складено висновок, а саме, 09.07.2022 виїздом раніше зареєстрованого ЖЕО №12098, за звернення [PERSON] встановлено, що [PERSON] повинен був доглядати за батьком на підставі договору довічного утримання від 25.05.2007, проте, не виконував покладені на нього обов`язки та близько липня 2021 року виїхав до Латвії та по теперішній час не повернувся, ніяких зв`язків з сестрою [PERSON] не підтримує. Отже, проаналізувавши письмові матеріали справи судом встановлено, що 25.07.2007 між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір довічного утримання, за умовами якого [PERSON] передає у власність відповідача [PERSON] 4/9 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу відповідач зобов`язався утримувати батька [PERSON] , надаючи останньому необхідне харчування, одяг, житло. Разом з цим, відповідач не належним чином виконував умови договору довічного утримання, постійний та належний догляд за батьком [PERSON] не здійснював. За життя, вигнав батька з відчужуваної квартири та не дозволяв там проживати. У період з 24.06.2021 по 19.12.2021 відповідач взагалі виїхав з країни та не здійснював догляд за батьком, а 17.01.2022 виїхав з території України та до теперішнього часу перебуває за кордоном. Починаючи з кінця січня 2022 року за батьком доглядала його донька [PERSON] , яка купувала йому необхідні ліки та харчування, оплачувала його медичне лікування у лікарні та взяла на себе витрати на поховання. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України) Аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (пункт 1 частини першої статті 755 ЦК України). Тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року в справі №759/501/17 (провадження №61-14554св18) зроблено висновок, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій. Аналогічні положення містяться у пункту 8.1 Договору. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, посилаючись на квитанції, платіжні доручення, покази свідків, виходив з того, що позивач не довела невиконання або неналежне виконання [PERSON] своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), оскільки відповідач щомісячно перераховувала на рахунок позивача у ПАТ КБ «ПриватБанк» визначені договором довічного утримання 3000,00 грн, забезпечувала позивача лікарськими засобами та продуктами харчування, тому підстави для розірвання оспорюваного договору на підставі пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України відсутні. Разом з цим, судами не враховано, що за договором довічного утримання [PERSON] зобов`язувалася не лише забезпечувати [PERSON] довічним утриманням у щомісячному розмірі не менше 3000,00 грн, лікарськими засобами та продуктами харчування, а також у разі втрати здоров`я забезпечувати її довічним доглядом (пункт 1.1 договору). Як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі представник позивача як на одну із підстав для розірвання договору вказував на те, що відповідач не виконує обов`язку щодо забезпечення позивача доглядом. Зокрема, зазначав, що [PERSON] телефонувала [PERSON] не більше двох разів на місяць, а також не більше одного разу на місяць відвідувала її. Також, відповідач щороку з сім`єю виїжджала за кордон на відпочинок і жодного разу нікому не доручала доглянути за нею. Щодня позивача доглядають соціальний працівник, який її обслуговує вже 10 років, та її друзі: приносять продукти харчування, газети, підтримують чистоту в її квартирі, у тому числі роблять вологі прибирання та миття вікон, допомагають сплачувати комунальні платежі. Суди зазначених обставин належним чином не перевірили, не взяли до уваги, що факт призначення [PERSON] соціального працівника не узгоджується з тією обставиною, що особа за договором довічного утримання повинна бути забезпечена доглядом з боку [PERSON]». Згідно зі ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Тобто, правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане. Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. При цьому прямо і чітко вирішено питання про значення вини для вирішення спору про розірвання договору: договір підлягає розірванню незалежно від вини набувача у невиконанні чи неналежному виконанні зобов`язання. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У справі, що розглядається, пред`являючи позов [PERSON] посилався на те, що відповідач не виконує взятих на себе зобов`язань за договором, до яких, зокрема, входить догляд за відчужувачем. Згідно з Розділом 2 Договору відповідач [PERSON] зобов`язався утримувати [PERSON] , надаючи йому необхідне харчування, одяг, лікарські засоби і забезпечуючи за ним належний догляд та необхідну допомогу. У пункті 2.1 договору сторони визначили суму матеріального забезпечення розмірі 500,00 грн щомісячно. Тобто, сторони погодили, що майновій оцінці в 500,00 грн підлягає виключно вартість матеріального забезпечення з утримання. Належний догляд за відчужувачем є окремим обов`язком набувача, що передбачений в пункті 2.1 Договору. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] з 24.06.2021 по 19.12.2021 виїжджав з країни, в порушення умов договору не здійснював догляду за батьком, який був особою похилого віку, тяжко хворів та потребував сторонньої допомоги. З 17.01.2022 відповідач виїхав з території України та до теперішнього часу перебуває за кордоном. Починаючи з кінця січня 2022 року та до моменту смерті відчужувача за ним здійснювали догляд інші особи. Відповідно до ст. 76, ч. 1 ст. 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, відповідачем не надано доказів належного виконання умов договору довічного утримання, натомість позивачем надано достатньо доказів, аби стверджувати про протилежне. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та розірвання договору довічного утримання, через неналежне виконання відповідачем умов договору довічного утримання. При цьому суд зазначає, що вимоги про застосування наслідків розірвання договору довічного утримання, визнання за відчужувачем права власності на передане набувачу майно, а також скасування заборони відчуження нерухомого майна не потребують судового захисту, оскільки в силу симог ст. 756 ЦК України є похідними від вимоги про розірвання договору довічного утримання, а тому не можуть бути задоволені судом. Водночас, перевіряючи строк позовної давності, в межах якого позивач звернувся до суду з даною позовною заявою судом встановлено наступне. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 Цивільного кодексу України). Представник відповідача стверджує, що встановлений строк позовної давності у 3 роки минув, адже первісний позивач вказував, що відповідач перестав виконувати умови договору довічного утримання з моменту його підписання, тобто з 2007 року, разом з цим судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач, починаючти з жовтня 2007 року по січень 2017 року купував відчужувачу продукти харчування та необхідні товари, вів з цього приводу відповідні чорнові записи, також відповідач оплачував комунальні платежі за квартиру, що підтверджується копіями квитанцій. Відтак у цей період підстави для розірвання договору у відчужувача були відсутні та останній таких намірів не виявляв. Разом зцим, розірвати договір довічного утримання відчужувач забажав 14.01.2022, коли звернувся до нотаріальної контори з даного питання, а в червні 2022 року звернувся із заявою до органів Національної поліції з приводу невиконання сином умов договору довічного утримання, тому суд вважає, що саме з січня 2022 року відчужувач заявив про своє порушене право сторони за договором, тому зважаючи, що з даним позовом [PERSON] звернувся до суду у травні 2022 року, строк позовної давності останнім не пропущено. Крім цього, суд відхиляє твердження відповідача про те, що спірні правовідносини у справі не допускають правонаступництва, оскільки позов про розірвання договору довічного утримання відчужувачем пред`явлено за його життя, тому факт смерті відчужувача до вирішення справи судом допускає правонаступництво у спірних правовідносинах, а тому оспорюваний договір довічного утримання може бути розірвано. Аналогічного висновку дійшов Касаційний цивільний суд Верховного Суду в ухвалі від 29.08.2018, справа №755/1226/17-ц. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 992,40 грн.

Outcome: partial