Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

у жовтні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про заборону вчинення дій, в якому просила: - заборонити [PERSON] вчиняти дії щодо користування квартирою [ADDRESS] без її згоди, до вирішення питання між сторонами про можливість спільного користування житлом; - вирішити питання судових витрат. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є співвласником квартири (1/2 частина) [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.01.2011 року. Відповідач [PERSON] є співвласником квартири (1/2 частина) [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія НМВ 024320, р.№3782, виданий 29.09.2020 року. Зазначила, що вона з 2011 року постійно проживає та користується квартирою, повністю, одноособово, несе усі витрати на утримання житла, здійснила капітальний ремонт усього житлового приміщення. Окрім того, в квартирі зареєстровані та проживають її діти та онуки: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В свою чергу, відповідач, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом, поставила її до відома про те, що вона вселиться та буде проживати в квартирі та користуватися останньою на власний розсуд. При цьому, сторони не дійшли згоди про порядок користування квартирою, з позовом про виділення в натурі частки у праві спільної сумісної власності відповідач до суду не зверталась, розподіл особових рахунків за комунальні послуги не здійснений, окрім того, виділити частку в натурі кожному із сторін, відповідно до їх часток у праві спільної сумісної власності не видається можливим, оскільки житлові кімнати не є рівними. Також зазначила, що відповідач, як особисто для неї, так і для членів її родини, є абсолютно чужою людиною. Спірна квартира складається з 2-х кімнат, в яких невелика площа, і ледь вистачає місця для малолітніх дітей, які зареєстровані та проживають разом з нею, спірна квартира є їх єдиним житлом. Вказала, що має намір визначитися з [PERSON] про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, але для цього потрібен чималий час, оскільки їй необхідно звернутися до експерта для проведення оцінки майна та запропонувати [PERSON] варіанти вирішення даного питання. Окрім того, оскільки дві кімнати даної квартири не є рівними, не зрозуміло, яким чином використовувати для користування кожної із сторін площу кухні, коридору, санітарної кімнати, як на даний час лічити використану воду, водовідвід, газопостачання тощо, яку буде використовувати члени її родини та [PERSON] . Саме тому, що на виконання зазначених дій їй необхідний час, вважала, що до вирішення питання між сторонами про можливість спільного користування житлом, враховуючи інтереси малолітніх дітей, [PERSON] слід заборонити вчиняти дії щодо користування квартирою [ADDRESS] без її згоди позивачки, оскільки це завдасть непоправної шкоди моральному стану дітей перш за все. Вказала, що зазначений спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливого порушення, якого на момент подання позову немає, але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення її права. Отже, вважала, що вищезазначені дії відповідача призведуть до обмеження її права та прав малолітніх дітей щодо користування житлом, порушать нормальний ритм життя та призведуть до психологічного навантаження, адже [PERSON] є для неї та її родини чужою людиною, а тому, такі дії мають бути заборонені до вирішення питання між сторонами про можливість спільного користування житлом. Ухвалою Ружинського районного суду Житомирської області від 21.10.2020 року справу передано на розгляд до Голосіївського районного суду міста Києва (а.с. 20). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Хоменко В.С. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Хоменко В.С. від 30.11.2020 року відкрито провадження з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику сторін) на 29.01.2021 року (а.с. 27-28). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 29.04.2021 року з метою дотримання реалізації права відповідача на подання відзиву розгляд справи відкладено на 06.09.2021 року (а.с. 34). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06.09.2021 року призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання (а.с. 41-42). 31.08.2022 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву (а.с. 77-78). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 08.12.2022 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд (а.с. 94). 30.08.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Пащенка П.М. надійшов відзив на позов, в якому останній вказав, що не погоджується з позовною вимогою [PERSON] повністю. Зазначив, що дійсно позивач і відповідач є рівними співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до правовстановлюючих документів частки співвласників є рівними та становлять по 1/2 частині кожній. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь - який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. У випадку щодо відносин позивача та відповідача з приводу володіння спільним майном, то позивач всіляко намагається чинити відповідачу перешкоди у такому користуванні. Так, дійсно відповідач набувши право власності на частину квартири повідомила позивача про дану обставину та запропонувала вирішити питання про порядок володіння та користування спільним майном. Позивач повідомила, що їй це не цікаво, всі питання виключно через суд. Також позивач повідомила, що у неї перевага, так як вона проживає у спірній квартирі, а відповідач ні і потрапити їй туди буде дуже складно. Позивач у своїй позовній заяві вказує, що має намір визначитися з відповідачкою про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, але для цього їй потрібен чималий час. Вказані твердження є голослівними та позивач намагається лише завести суд в оману, так як з моменту звернення позивача до суду остання не вчинила жодних дій для вирішення питання з відповідачем щодо спільного майна. Та навіть навпаки, з метою вчиняти перешкоди у користуванні спільним майном, позивач у жовтні 2020 року відразу звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва (справа № 752/20969/20) та до Ружинського районного суду Житомирської області з одним і тим самим позовом щодо заборони відповідачу у користуванні квартирою, що аж ніяк не свідчить про бажання позивача спільно домовитися про порядок володіння та користування майном. Отже, з огляду на вказане, позивач не підтверджує належними та допустимими доказами, яким чином відповідач може порушити право власності саме позивача, і чому відповідачу необхідно заборонити користуватися саме всією квартирою позивач також не наводить. Також є безпідставним посилання позивача на необхідність вчинення заборони відповідачу через її проживання у даній квартирі, здійснення ремонту та наявність зареєстрованих осіб. Вказані відомості не мають ніякого відношення до відповідача так як напевно вчинялися до набуття відповідачем права власності та й взагалі не підтверджені належними та допустимими доказами. Тому, вважав, що позовні вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню (а.с. 37-39). Також, 30.08.2021 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Пащенком П.М. подано зустрічний позов, в якому останній просив: - усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] ; - встановити порядок користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , закріпивши за [PERSON] право користування кімнатою площею 11,0 м2, за [PERSON] право користування кімнатою площею 16,9 м2, приміщення коридору, кухні, вбиральні, ванни та лоджії залишити у загальному користуванні співвласників; - зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні кімнатою площею 11,0 м2 квартири [ADDRESS] та надати ключі від вхідних дверей вказано квартири; - вирішити питання судових витрат у справі. Зустрічний позов мотивував тим, що у випадку щодо відносин позивача за зустрічним позовом та відповідача з приводу володіння спільним майном, то відповідач всіляко намагається чинити позивачу перешкоди у такому користуванні. Так дійсно позивач набувши право власності на частину квартири повідомила відповідача про дану обставину та запропонувала вирішити питання про порядок володіння та користування спільним майном. Відповідач повідомила, що їй це не цікаво, всі питання виключно через суд. Також відповідач повідомила, що у неї перевага, так як вона проживає у спірній квартирі, а позивач ні і потрапити їй туди буде дуже складно. Позивач за зустрічним позовом у жовтні та листопаді 2020 року зверталась до відповідача письмово із заявами, у яких повідомляла, що у неї відсутні ключі до спільної квартири, у зв`язку з чим вона не може належним чином користуватися своєю власністю. У вказаних заявах позивач просила відповідача надати комплект ключів від квартири, проте, вказані заяви повернулися позивачу без вручення відповідачем. Не бажаючи домовитись про порядок користування квартирою та не отримуючи листи від позивача за зустрічним позовом, відповідач з метою вчинення перешкоди у користуванні спільним майном, у жовтні 2020 року відразу звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва (справа №752/20969/20) та до Ружинського районного суду Житомирської області з одним і тим самим позовом щодо заборони позивачу у користуванні квартирою, що аж ніяк не свідчить про бажання відповідача спільно домовитися про порядок володіння та користування майном. Згідно технічного паспорту на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , квартира розташована на третьому поверсі, має загальну площу 49,3 м2 та складається із двох окремих ізольованих кімнат житловою площею 27,9 м2, у тому числі 1-а кімната 11,0 м2, 2-а кімната 16,9 м2, кухні площею 7,1 м2, вбиральні 1,3 м2, ванна 2,7 м2, коридору 9,1 м2, квартира містить лоджію 1,2 м2, висота приміщень 2,60 м2. Таким чином, враховуючи належні сторонам частки у праві власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , а також те, що сторони не можуть дійти згоди щодо користування квартирою, та [PERSON] перешкоджає [PERSON] у користуванні квартирою, позивач за зустрічним позовом бажає в судовому порядку встановити порядок користування даною квартирою, закріпивши за нею право користування кімнатою площею 11,0 м2, за відповідачем право користування кімнатою площею 16,9 м2, приміщення коридору, кухні, вбиральні, ванни та лоджії залишити у загальному користуванні співвласників. Також, враховуючи порушені права позивача за зустрічним позовом щодо її власності вважав за необхідним та з метою захисту прав [PERSON] вселити позивача до квартири та зобов`язання відповідача не чинити перешкод (а.с. 59-73). 19.09.2022 року від [PERSON] надійшов відзив на зустрічний позов, в якому остання вказала, що обставини, викладені в зустрічні позовній заяві, та докази, на які посилається позивач [PERSON] як на підставу своїх вимог, не можуть бути задоволені. Свою позицію мотивувала тим, що вона та [PERSON] є співвласниками квартири (1/2 частина) [ADDRESS] . Вона з 2011 року постійно проживає та користується квартирою, повністю, одноособово, несе усі витрати на утримання житла, здійснила капітальний ремонт усього житлового приміщення. Окрім того, в квартирі зареєстровані та проживають її діти та онуки: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що позивач [PERSON] зазначає, що вона чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, посилаючись виключно на той факт, що вона письмово повідомляла її про намір користуватися квартирою, додаючи до позовної заяви копії листів, які [PERSON] надсилала на її адресу, але вони поверталися без вручення. Але вважала, що зазначені докази не підтверджують факту вчинення перешкод у користуванні житлом, оскільки згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а позивач, [PERSON] , з 29.09.2020 року не зверталась до суду із відповідною позовною заявою, а звернулась лише тоді, коли вона звернулась до суду за захистом своїх прав, оскільки [PERSON] , отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом, поставила її перед фактом про те, що вона вселиться та буде проживати в квартирі та користуватися останньою на власний розсуд. При цьому, сторони не дійшли згоди про порядок користування квартирою, з позовом про виділення в натурі частки у праві спільної сумісної власності [PERSON] до суду не зверталась, розподіл особових рахунків за комунальні послуги не здійснений, окрім того, виділити частку в натурі кожному із сторін, відповідно до їх часток у праві спільної сумісної власності не видається можливим, оскільки житлові кімнати не є рівними. Також зазначила, що [PERSON] , як особисто для неї, так і для членів її родини, є абсолютно чужою людиною. Спірна квартира складається з 2- х кімнат, в яких, фактично, не вистачає місця для малолітніх дітей, які зареєстровані та проживають разом з нею, спірна квартира є їх єдиним житлом. Тому, вважала, що проживання [PERSON] , яка є чужою особою, в одній квартирі з дітьми, призведене до погіршення рівня життя дітей та їх психологічного стану. Зазначала, що має намір домовитися з позивачем за зустрічним позовом про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, але для цього потрібен чималий час, оскільки їй необхідно звернутися до експерта для проведення оцінки майна та запропонувати [PERSON] варіанти вирішення даного питання. Саме тому, що на виконання зазначених дій їй необхідний чималий час, вважала, що до вирішення питання між сторонами про можливість спільного користування житлом, враховуючи інтереси малолітніх дітей, [PERSON] слід заборонити вчиняти дії щодо користування квартирою [ADDRESS] без її згоди, оскільки, вона вважає, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] , в супереч ч. 4-5 ст. 319 ЦПК України використовує своє право власності на шкоду її правам, свободам та гідності та членам її родини. Зазначений спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливого порушення, якого на момент подання позову немає, але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його права. Отже, вважаючи, що дії [PERSON] , яка використовує своє право власності на шкоду її правам, свободам та гідності та членам її родини, призведуть до обмеження її права та прав малолітніх дітей користування житлом, порушать нормальний ритм життя та призведуть до психологічного навантаження, адже [PERSON] є для неї та її родини чужою людиною, вона звернулась до суду за захистом свої прав, посилаючись на той факт, що дії [PERSON] щодо вселення у спірну квартиру та здійснення права власності без її згоди мають бути заборонені до вирішення питання між сторонами про можливість спільного користування житлом. Щодо витрат на правничу допомогу, то зазначила, що при поданні зустрічної позовної заяви, [PERSON] не подано до суду документально підтверджені понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у заявленому в позові розмірі (документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.; докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги). Окрім іншого, зазначила, що розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу у 45 000,00 гри., не є співмірним із складністю справи та часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, наданих послуг. А тому, в цій частині позову також має бути відмовлено [PERSON] у повному обсязі (а.с. 82-87). 29.09.2022 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Пащенка П.М. надійшла відповідь на відзив, в якій останній вказав, що не погоджується з позовною вимогою [PERSON] повністю, просить відмовити у її задоволенні, а зустрічний позов повністю задовольнити. Посилався на те, позивач за зустрічним позовом, набувши право власності на частину квартири, повідомила відповідача про дану обставину та запропонувала вирішити питання про порядок володіння та користування спільним майном. [PERSON] повідомила, що їй це не цікаво, всі питання виключно через суд. [PERSON] вказує, що має намір визначитися з відповідачкою про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, але для цього їй потрібен чималий час. Звертаючись до суду у жовтні 2020 року [PERSON] також вказувала, що їй потрібен час. У 2022 році [PERSON] знову говорить, що їй потрібен час. Вказані твердження є голослівними та [PERSON] намагається лише завести суд в оману, так як з моменту звернення позивача до суду остання не вчинила жодних дій для вирішення питання з відповідачем щодо спільного майна. Та навіть навпаки, з метою вчиняти перешкоди у користуванні спільним майном, [PERSON] у жовтні 2020 року відразу звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва (справа № 752/20969/20) та до Ружинського районного суду Житомирської області з одним і тим самим позовом щодо заборони відповідачу у користуванні квартирою, що аж ніяк не свідчить про бажання позивача спільно домовитися про порядок володіння та користування майном. Також [PERSON] аж ніяк не пояснює свої дії щодо неотримання листів, які надходили їй від [PERSON] з пропозицією вирішення питання щодо користування квартирою. Зазначив, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідача щодо його задоволення (а відповідач саме й заперечує про задоволення зустрічного позову) свідчить про наявність таких перешкод, що спростовує доводи [PERSON] у частині не доведення [PERSON] своїх позовних вимог. Вказане твердження співпадає із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 28.04.2022 року у справі № 334/815/21. Щодо відшкодування витрат, пов`язаних із розглядом справи на професійну правничу допомогу то, як зазначалось у зустрічній позовній заяві, примірник договору, квитанція, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги будуть надані додатково в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Доводи, викладені у відзиві на зустрічний позов, не підтвердженні належними та допустимими доказами і не спростовують доводів, викладених у зустрічний позовній заяві, а тому позивач за зустрічним позовом їх не визнає та просить суд відхилити їх при ухваленні рішення суду та задовольнити зустрічні позовні вимоги [PERSON] (а.с. 88-90). В судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Малахова В.О. первісний позов підтримала, просила його задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити в повному обсязі. Представник [PERSON] - адвокат Пащенко П.М. в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечив, зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] (по 1/2 частині кожна) на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.01.2011 року, виданого державним нотаріусом Доугої київської державної нотаріальної контори Погорілою Л.С., реєстровий номер 4-104, та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.09.2020 року, виданого ПН КМНО Бурмакою І.П., реєстровий номер 3782, відповідно (а.с. 10-15, 65, 66). Судом встановлено та не заперечується сторонами, а також вбачається з технічного паспорту на квартиру станом на 03.08.2020 року, що квартира [ADDRESS] має загальну площу 49,3 м2 та складається із двох окремих ізольованих кімнат житловою площею 27,9 м2, у тому числі 1-а кімната 11,0 м2, 2-а кімната 16,9 м2, кухні площею 7,1 м2, вбиральні 1,3 м2, ванна 2,7 м2, коридору 9,1 м2, квартира містить лоджію 1,2 м2, висота приміщень 2,60 м2 (а.с. 71-73). Також, судом встановлено, що [PERSON] 12.10.2020 року та 06.11.2020 року письмово зверталась до [PERSON] з питанням вирішення порядку користування спірною квартирою, проте, листи адресатом [PERSON] не отримані (а.с. 67-71). Щодо позовних вимог [PERSON] . Згідно з ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції Украйни кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК Украйни, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Тобто за загальним правилом ЦК передбачає, що саме після набуття права власності на майно власник може реалізовувати свої правомочності щодо володіння, користування та розпоряджання таким майном. Відповідно до ч. 1 ст.321 ЦК Украйни, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, позивачем за первісним позовом не надано жодних пояснень та доказів стосовно того, які саме її порушені права чи охоронювані законом інтереси будуть відновлені внаслідок задоволення її позову у цій справі. Позивачем за первісним позовом не було надано жодних доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження факту завдання їй будь-яких збитків діями відповідача. Вся позиція позивача за первісним позовом базується лише на її намірі визначитись з відповідачем за первісним позовом щодо порядку володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю, але для цього їй потрібен час для вжиття ряду дій, тому вона вважає, що задля надання їй необхідного часу, слід заборонити відповідачу за первісним позовом вчиняти дії щодо користування квартирою [ADDRESS] без її згоди, оскільки це завдасть непоправної шкоди моральному стану дітей, які проживають у цій квартирі, а тому обраний нею спосіб захисту спрямований на попередження можливого порушення, якого на момент подання позову немає, але у неї є підстави вважати, що дії відповідача за первісним позовом неминуче призведуть до порушення її прав. Тобто, по суті, ініціювання даного спору фактично здійснене позивачем за первісним позовом не з метою захисту цивільних прав та інтересів. Разом з тим, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У частині першій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Отже, позивач, звертаючись до суду з позовною заявою, на виконання у тому числі приписів статті 81 ЦПК України, зобов`язаний довести наявність порушення його прав та законних інтересів, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача. Із наведеного слідує, що на позивача покладається обов`язок довести, яким чином порушується його право або законний інтерес, а суд лише після підтвердження таких доводів може надавати оцінку усім обставинам спірних відносин, оскільки відсутність порушених прав чи інтересів є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, суди мають надавати оцінку щодо можливості поновлення права/захисту інтересу в обраний позивачем спосіб. Оскільки, правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, у зв`язку з чим таке право підлягає захисту. Порушення права чи охоронюваного законом інтересу повинне мати об`єктивний характер і виражатися в позбавленні або зменшенні обсягу певних благ особи, права чи інтереси якої порушено, певних благ, які вона мала до порушення або справедливо очікувала набути у майбутньому. Як свідчать матеріали справи, позивач за первісним позовом у позовній заяві жодним чином не обґрунтовує наявність порушених, невизнаних або оспорених прав, свобод чи її інтересів. Таким чином, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є необґрунтованим, оскільки позивач не довела порушення своїх прав. Тому, суд зазначає, що за відсутності належного обґрунтування з наданням відповідних доказів та встановлення наявності порушеного права позивача за первісним позовом, незалежно від встановлених інших обставин справи, відсутні підстави для задоволення позову про заборону відповідачу за первісним позовом вчиняти дії щодо користування квартирою [ADDRESS] без її згоди. При цьому суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.05.2011 у справі «Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine, заява № 4909/04) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ також зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» (Trofimchuk v. Ukraine, заява № 4241/03). Щодо вимог [PERSON] . Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За положеннями частини першої статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні правила містить також стаття 405 ЦК України. Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18) зроблено висновок, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Тому, суд, з урахуванням встановлених в ході розгляду справи обставин, надходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині: усунення перешкоди у користуванні житлом шляхом вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] ; встановленні порядку користування квартирою [ADDRESS] , наступним чином: - виділення співвласнику [PERSON] в користування кімнату, житловою площею 16,9 м2 (в технічному плані квартири зазначена під [ADDRESS] ); - виділення співвласнику [PERSON] в користування кімнату, житловою площею 11,0 м2 (в технічному плані квартири зазначена під [ADDRESS] ); - визначення місцями загального користування: коридор, площею 9,1 м2 (в технічному платі квартири зазначений під [ADDRESS] ), вбиральню, площею 1,3 м2 (в технічному платі квартири зазначений під [ADDRESS] ), ванну, площею 2,7 м2 (в технічному платі квартири зазначений під [ADDRESS] ), кухню, площею 77,1 м2 (в технічному платі квартири зазначений під [ADDRESS] ), лоджію, площею 2,4 м2 (в технічному платі квартири зазначений під [ADDRESS] ), та зобов`язання [PERSON] надати [PERSON] ключі від квартири [ADDRESS] . До вказаного висновку суд надходить враховуючи баланс інтересів співвласників спірної квартири та осіб, які мають право користування квартирою. Іншого варіанту користування спірною квартирою, який би відповідав часткам співвласників у праві власності, відповідач за зустрічним позовом не запропонував, наполягаючи на неможливості встановлення порядку користування житлом без порушення прав когось із мешканців квартири. Відповідно до статті 47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 м2 на одну особу. У цій справі спір стосується не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному співвласнику по 13,65 м2 житлової площі на одну особу, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 182/3348/19 (провадження № 61-1084св21). Вказаним порядком користування спірною квартирою не порушують права членів сім`ї відповідача за зустрічним позовом, оскільки останні не є співвласниками майна, у користуванні їх спільним майном. Порядок користування спірною квартирою судом встановлено з урахуванням норм матеріального права - частини першої статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України. При цьому, суд враховує, що сама наявність у провадженні суду зазначеної цивільної справи свідчить про існуючий спір. У даному випадку факт не проживання позивача за зустрічним позовом у квартирі, якщо зазначена обставинам має місце, не свідчить про відсутність спору між сторонами та не позбавляє позивача за зустрічним позовом права на встановлення порядку користування квартирою. Крім того, сам по собі перехід права власності на частину спірного житлового приміщення до [PERSON] , яка не є членом сім`ї [PERSON] , не вплинуло на право останньої користуватися спірним нерухомим майном. [PERSON] не оспорила права [PERSON] на проживання у спірній квартирі у передбаченому законом порядку, а тому, право [PERSON] право підлягає судовому захисту. Таким чином суд прийшов до висновку про необхідність захисту порушеного права позивача [PERSON] шляхом покладення на відповідача [PERSON] обов`язку не чинити їй перешкод у користуванні квартирою та надати ключі від вхідних дверей та примусово вселити позивача [PERSON] у спірне житло. В частині вимоги [PERSON] про зобов`язання [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні кімнатою площею 11,0 м2 квартири [ADDRESS] , то суд вважає таку вимогу передчасною, така вимога спрямована на майбутнє, а тому позов в цій частині не може бути задоволений. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем [PERSON] при поданні позову до суд сплачено судовий збір у сумі 840,80 грн., що підтверджено платіжним документом, яке міститься у матеріалах справи (а.с. 1). З урахуванням того, що суд надійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , то відповідно до положень ст. 141 ЦПК України вказані витрати покладаються на останню. [PERSON] при зверненні до суду із зустрічним позовом сплачено судовий збір у розмірі 2 724,00 грн., які з огляду на приписи ст. 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням зустрічного позову покладаються на відповідача за зустрічним позовом [PERSON] . Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного. За п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 751/3840/15-ц від 20.09.2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Так, у матеріалах справи міститься: копія договору № 219-01/21 про надання правничої допомоги від 15.01.2021 року, п. 4.1. якої визначено фіксований розмір витрат у розмірі 25 000,00 грн.; копія квитанції від 15.01.2021 року про сплату [PERSON] 25 000,00 грн., копія акту від 14.03.2023 року на суму 25 000,00 грн. (а.с. 101-104). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у рішенні в справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. На ці ж обставини та критерії посилається Верховний Суд у справі № 756/2114/17 від 13.02.2019 року, зменшивши розмір судових витрат, зважаючи на те, що заявлений розмір був неспівмірний зі складністю справи. Враховуючи предмет позову, складність та обсяг самої справи, співмірність складності справи із наданими адвокатом послуг, витраченого представником часу, відсутністю клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу, а також виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 13 ЦПК України, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 25 000,00 грн. правової допомоги. На підставі викладеного та

Outcome: partial