Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача про позбавлення права користування житловим приміщенням, мотивуючи його тим, що 04.08.1981 року позивач та відповідач уклали шлюб. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , оскільки вказана квартира придбана за кошти її матері. Позивач зареєстрована та проживає за вказаною адресою. Відповідач є колишнім чоловіком позивачки і також зареєстрований у квартирі, однак з 2012 року за місцем реєстрації не проживає, оскільки вони розлучені з 07.12.2009 року, житловим приміщенням відповідач не користується, місце його знаходження невідоме. Тобто, відповідач відсутній без поважних причин понад один рік за зареєстрованим місцем проживання, ніякої домовленості про користування житловим приміщенням між ним та власником житла не встановлено. Через те, що в будинку зареєстрований відповідач, позивачу створюються перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження його майном, тому просив позбавити відповідача права користування квартирою [ADDRESS] . Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, пояснили, що оскільки квартира придбана за кошти матері позивача, то вона є її власністю, а відповідач тривалий час там не проживає, тому просили позов задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, пояснив, що квартира придбана під час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю сторін, те, що сторони розірвали шлюб, не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою. Він дійсно тривалий час не проживав за місцем реєстрації, оскільки працював у іншій місцевості, позивач не надала суду доказів того, що реєстрація відповідача у квартирі [ADDRESS] якимись чином створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою. Відповідач іншого житла немає, тому задоволення позову призведе до позбавлення відповідача права на житло, крім того, позов є передчасним, оскільки відсутнє рішення про те, що квартира є власністю лише позивача. Просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. В судовому засіданні встановлено, що 4 серпня 1981 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стіну, 7 грудня 2009 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. 25 лютого 1999 року [PERSON] за довогором купівлі-продажу придбала у власність квартиру [ADDRESS] . Згідно з довідками Теофіпольського ВУЖГК від 24.09.2019 та 16.01.2020 у квартирі [ADDRESS] зареєстрований, зокрема, [PERSON] , але з 2012 року не проживає. Відповідно до ст. 22, 24 КпШС Української РСР, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Суд критично оцінює твердження позивача про те, що квартира отримана нею в дар від матері, так як придбана за кошти саме матері, оскільки позивач звернулася із позовом до відповідача про позбавлення його права користування квартирою, а не про визнання її права власності на квартиру, позивач сама визначила позовні вимоги та визначила спосіб захисту своїх прав і суд не наділений правом вийти за межі позовних вимог. Оскільки позивач не надала суду доказів того, що квартира [ADDRESS] належала їй на праві власності до шлюбу, або отримана нею за договором дарування чи успадкована, чи існує рішення суду про те, що квартира є її особистою приватною власністю , суд вважає, що в даному випадку діє принцип спільної сумісної власності подружжя. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 317, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що відповідач не може бути позбавлений права користування квартирою [ADDRESS] , оскільки вказана квартира придбана сторонами під час шлюбу, жодних доказів, які б спростовували принцип права спільної сумісної власності подружжя суду не надано. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed