Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

[PERSON] , представник позивача, звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив зменшити розмір аліментів, що стягується з позивача на підставі рішенням відповідно до якого ухвалено стягувати з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , з 1/4 до 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили та досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 11.03.2014 р. по справі №591/402/14-ц з [PERSON] стягнуті аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини: сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів, щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 27.01.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. 01.09.2018 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] , мають спільну дитину : доньку [PERSON] , 2021 р.н., дитину дружини від першого шлюбу сина [PERSON] , 2012 р.н. У зв`язку зі зміною сімейного та матеріального становища, перебування на утриманні ще двох дітей, вважає, що розмір аліментів на сина [PERSON] - 1/4 частки доходів ставить у нерівне положення інших дітей. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Від [PERSON] , представника відповідача, надійшов відзив, в якому вона просила відмовити в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів у зв`язку з безпідставністю. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі з 2010 року. Від шлюбу мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Згідно рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 11.03.2014 р. по справі №591/402/14-ц шлюб між сторонами розірвано; з [PERSON] стягнуті аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини: сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів, щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 27.01.2014 року і до досягнення дитиною повноліття /а.с.22/. Згідно довідки ВЧ [NUMBER] від 07 лютого 2023 року № 46 [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] з 24.02.2022 р. по теперішній час /а.с.12/. 01 вересня 2018 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] [INFO] /а.с.13/, мають спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] /а.с.14/. Дружина позивача [PERSON] [INFO] має дитину від попереднього шлюбу сина [PERSON] , [INFO] /а.с.15/. У відповідності до ч.1ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно дост.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставіст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою ( ч.3ст.51 Конституції України). Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення в Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно зі ст.141 СК мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.2,3 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Згідно ч. 1ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими. За змістом ст.180 СК, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Системний аналіз ст. 192 Сімейного Кодексу України, свідчить про те, що за позовом платника аліментів суд може зменшити їх розмір лише за наявності поважних причин, а саме: зміни його матеріального чи сімейного стану; погіршення його здоров`я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Даний перелік обставин, які можуть слугувати підставою для зменшення розміру аліментів є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Обов`язок доказування наявності наведених обставин покладається на позивача. Як роз`яснено у п. 23Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно дост.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Суд приймає до уваги, що відповідно дост.192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143 цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані суду письмові докази, прийшов до наступного висновку. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, представник позивача посилався на те, що у позивача змінився фінансовий стан - скрутне матеріальне становище, оскільки втратив можливість гідно утримувати свою сім`ю, а саме двох неповнолітніх дітей 2021р.н. та 2012 р.н., а також дружину. Вважає що в порушення вимог законодавства, з позивача стягується більше від його доходів в рахунок аліментів та вважає, що розмір аліментів, які з нього стягуються на дітей набагато перевищують їх потреби. У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19 (провадження №61-9460св20), від 28 травня 2021 року у справі №715/2073/20 (провадження № 61-1031св21) викладено такий правовий висновок щодо застосування статті 192 СК України: «Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану». Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, не спростовано матеріалами справи та позивачем, та його представником те, що позивач є працездатним, має регулярний дохід, оскільки регулярно отримує зарплатню, з якої можливе відрахування аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Доказів зменшення заробітку позивача суду не надано. Також, в матеріалах справи не міститься інформації щодо протипоказання до військової служби, а також виконання [PERSON] своїх службових обов`язків, що могло б вплинути на оплату його праці. Однак суд звертає увагу на те, що дохід позивача значно збільшився з розміру сплачених аліментів за 2022-2023 роки до квитанцій про отримання коштів відповідачем /а.с.100-105/, з яких вбачається, що дохід позивача поступово збільшувався. Відповідач по справі стверджує, що заборгованість по аліментах відсутня. Отже, суд вбачає, що позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено факт погіршення його матеріального стану з моменту стягнення з нього аліментів. Позивач стверджує, що у нього на утриманні двоє неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (син теперішньої дружини позивача, від її попереднього шлюбу), окрім сина [PERSON] , [INFO] , від його попереднього шлюбу, син відповідачки. Однак суду не були надані докази того, що він утримує дитину теперішньої дружини від її попереднього шлюбу, а саме [PERSON] , 2012 р.н., та або докази того, що він всиновив останнього. Суд вважає, що факт народження у позивача дитини від іншого шлюбу не впливає на матеріальне становище останнього та на його можливість сплачувати аліменти на утримання дитини - [PERSON] , оскільки батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Тобто, діти від попереднього шлюбу не повинні бути звужені у правах через народження у платника аліментів іншої дитини, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Окрім того, суд звертає увагу, що на сьогоднішній день, згідно медичних довідок наданих відповідачем, дитина [PERSON] часто хворіє та потребує постійного лікування та проведення обстежень. Перебуває під наглядом лікарів у гастроентеролога, ортопеда, уролога, окуліста має такі захворювання: плоско вальгусна деформація стоп, міопія середнього ступеня важкості, хронічний поверхневий гастрит, порушення серцевого ритму, киста правої нирки, [PERSON] 2 ст. Хронічний субкомпенсований тонзиліт. Має 3тю групу здоров`я /а.с. 61-91/. На наявність інших підстав для зменшення розміру аліментів позивач та його представник не вказував. Переконливих доказів про наявність підстав для зменшення цих сум позивач та його представник не надали. Оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану - народження другої дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, тому позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Разом з тим, суд звертає увагу, що сторони не позбавлені права в майбутньому на звернення до суду з позовом про зміну розміру стягуваних аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд встановив наступне. Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача, згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК. В позовній заяві позивач зазначає, що звільнений від сплати судового збору на підставі п. 12 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Відповідно до п.12 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків; Дана справа аж ніяк не пов`язана з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків. Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Згідно із статтею 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи - військовослужбовця або яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 12,13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Позовна вимога про зміну розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей не охоплюється положеннями статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також жодним чином не стосуються соціального і правового статусу заявника саме як учасника бойових дій, тому позивачу необхідно сплатити судовий збір.

Outcome: approved