Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 19 березня 2012 року в розмірі 52\~575,16 грн станом на 20 березня 2023 року, покликаючись на невиконання взятих на себе зобов`язань. \~ \~ \~ \~Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано на розгляд судді Тімченко О.В. Суддя ухвалою від 28 квітня 2023 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Проти такого порядку розгляду справи сторони не заперечили. На виконання вимог ст.272 ЦПК України відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення неодноразово направлено ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою з додатками за зареєстрованим місцем проживання, отриманим за відомостями Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС у Львівській області у порядку ст.187 ЦПК України, водночас поштові відправлення повернулись з відміткою відділення поштового зв`язку "За закінченням терміну зберігання". За умовами ч.4\~ст.263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 з покликанням на практику Європейського суду з прав людини у справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) висловлено правову позицію про те, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Судом вжито передбачених цивільним процесуальним законодавством заходів для повідомлення відповідача та створено умови для реалізації принципу змагальності сторін. Відзив на позов відповідачами не подано та жодних клопотань не заявлено. Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. \~ \~ \~ \~Вирішуючи спір, суд дійшов наступного висновку з огляду на таке. Основними засадами (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.12, 81 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2\~ст.11 ЦК України). За умовами\~ст.629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Виходячи із положень ч.1 ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1\~і\~2 глави 71\~цього Кодексу ст.ст.1046-1057-1 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.1, 2 ст.1069 ЦК України). У\~ст.1054 ЦК України\~передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 19 березня 2012 року між сторонами укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання у відповідності до ст.207 ЦК України відповідачем заяви, в якій відповідачем указано свої особисті (персональні) дані, наявна дата підписання та підпис. У даному випадку діє презумпція правомірності правочину (ст.204 ЦК України), яка не спростована (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010). Заявляючи вимоги про стягнення 43\~417,54 грн заборгованості за кредитом, позивачем надано виписку з рахунку клієнта за договором. Дана виписка у відповідності до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, підтверджує виконання за день операцій клієнтом. Аналіз наявної виписки з урахуванням виданих кредитних карток за номерами: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] свідчить про користування кредитними коштами здійснення та зарахування переказів, поповнення та зняття готівки, розрахунок (оплата) за товари та послуги. Підписана відповідачем заява та виписка з рахунку відповідача з урахуванням довідки позивача про видані кредитні картки у сукупності та взаємозв`язку є достатніми для висновку очевидності здійснення операцій саме відповідачем, у тому числі із ідентифікацією особи, яка користується карткою. Таким чином встановлено, що позивачем умови укладеного договору виконано, проте відповідач взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконувала, а відтак, згідно з розрахунком позивача станом на 20 березня 2023 року має заборгованість 43417,54 грн за кредитом. За змістом висновку Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості, заявленого стороною позивача.\~ Відповідачем наведений розрахунок не заперечено, власного не проведено, доказів його неправильності не надано. З огляду на таке у суду немає підстав сумніватися у обґрунтованості розрахунку, який береться до уваги як розмір наявної заборгованості перед позивачем. Розглядаючи вимоги про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 9157,62 грн за відсотками, суд дійшов наступного. У заяві відповідача від 19 березня 2012 року зазначено, що остання ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку. Натомість надані суду «Умови та правила надання банківських послуг» та «витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» банку не містять підтвердження, що саме з ними відповідач ознайомилася та погодилася з такими, а тому не може вважатися складовою частиною спірного договору. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин положення ч.1\~ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови і правила надання банківських послуг самостійно розміщуються позивачем на сайті, його зміст повністю залежить від волевиявлення однієї сторони (банку) і неможливо перевірити редакцію таких на час укладення наведеного вище кредитного договору. Саме такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Оскільки за положеннями ч.5\~ст.81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому суд не приймає надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи як підставу нарахування та стягнення відсотків у згаданому розмірі. Докази того, що сторони обумовили порядок нарахування та розміри відсотків матеріали справи не містять. Суд наголошує, що у позовній заяві позивач жодним чином не зазначає розміру процентів, з яких виходив при розрахунку заборгованості по таких. Суд не може визнати у якості належного доказу розрахунок заборгованості в підтвердження вимог про стягнення відсотків, який за відсутності погоджених сторонами розмірів та порядку нарахування таких, є внутрішнім документом банку, підготовленим його працівниками, та відображає односторонню арифметичну калькуляцію позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Надаючи оцінку наданого позивачем паспорту споживчого кредиту, суд зазначає наступне. У ч.2\~ст.9 Закону України «Про споживче кредитування»\~визначено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього\~Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними\~Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених\~Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Паспорт споживчого кредиту підписано відповідачем 21 вересня 2021 року, інформація в якому зберігає чинність та є актуальною до 21 вересня 2021 року, у той же час анкету-заяву відповідач підписала 19 березня 2012 року, тобто за 9 років до ознайомлення з цією інформацією. За таких обставин підстави вважати, що доданий паспорт споживчого кредиту має зв`язок із договором від 19 березня 2012 року і є його частиною чи умовами, відсутні. Суд не приймає до уваги вказаний доказ - паспорт споживчого кредиту, оскільки він не є складовою частиною укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг від 19 березня 2012 року або ж додатковою угодою до цього правочину. Позивачем не доведено, що умови кредитування, викладені у такому паспорті споживчого кредиту, стосуються саме договору, укладеного між сторонами 19 березня 2012 року, доповнюють чи змінюють його. Окрім цього, за позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 травня 2022 року за № 393/126/20, ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. З урахуванням взятих на себе відповідачем зобов`язань за кредитним договором, який ним не виконувався належним чином, та обов`язковості договору для сторін, доводи позивача щодо стягнення суми боргу у розмірі 43\~417,54 грн з відповідача з наданням переконливих доказів є підставними та позов в цій частині підлягає до задоволення. Порушене відповідачем цивільне право позивача підлягає захисту в судовому порядку.\~ Неподання відзиву відповідачем не звільняє позивача від тягару доказування. Принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом\~(постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13, від 23 листопада 2022 року у справі № 208/6630/19). У контексті наведених положень у частині позовних вимог про стягнення 9157,62 грн відсотків, непідтверджених позивачем достатніми доказами, слід відмовити. За відсутності відзиву відповідача суд вирішив справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). У матеріалах справи відсутні відомості, які б доводили протилежне та спростовували даний висновок суду, який узгоджується із такими засадами цивільного судочинства як справедливість, добросовісність та розумність та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Розподіляючи судові витрати, у порядку\~ст.141 ЦПК України\~на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: dismissed