Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

У грудні 2023 року МТСБУ звернулось до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів в порядку регресу. В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 25.12.2020 року [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Mitsubishi» реєстраційний номер [NUMBER] в м. Києві на пр. Голосіївський, 17, не дотримався безпечної швидкості та не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до повної затримки ТЗ, в результаті чого здійснив наїзд на припаркований автомобіль «Mitsubishi» реєстраційний номер [NUMBER] , що призвело до пошкодження транспортних засобів із завданням матеріальних збитків. Водій [PERSON] порушив вимоги п. 12.3 ПДР України, тобто вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Вина [PERSON] встановлена постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.02.2021 року у справі № 752/2872/21, згідно якої [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була не застрахована. На підставі вищезазначених обставин потерпіла сторона повідомила МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди та надала останньому необхідні документи згідно ст. 35 Закону України № 961-ІV, зокрема, подала заяву про відшкодування шкоди, а тому МТСБУ визначено розмір завданої шкоди та здійснено регламенту виплату потерпілій особі, внаслідок чого у позивача виникло право регресної вимоги до відповідача по справі. Просило стягнути з [PERSON] на користь МТСБУ в порядку регресу суму виплаченого страхового відшкодування по ДТП, винним в якому є [PERSON] , в розмірі 38 325,71 грн., в тому числі: виплачене відшкодування в розмірі 36 945,71 грн., витрати на встановлення розміру шкоди в розмірі 1 380,00 грн., а також вирішити питання судових витрат у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 грудня 2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 48). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 січня 2024 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 61-62). Про розгляд справи відповідач був повідомлений шляхом опублікування оголошення на веб-сайті судової влади України. Частина 1 ст. 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем його реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк був повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі від 09.01.2024 року. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до матеріалів даної справи, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки у судове засідання суду не повідомив, правом на подання відзиву не скористався. Також, позивач у поданій заяві вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі та не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач, в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим, причина неявки суду не відома. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на те, що відповідач належним чином повідомлений про судове засідання, про причини своєї неявки не повідомив, суд прийшов до висновку про можливість вирішення справи за наявними матеріалами. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. 223, 280 ЦПК України, за відсутності заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів та провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Дослідивши наявні в справі докази, та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 25.12.2020 року о 03 год. 14 хв. водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Mitsubishi» реєстраційний номер [NUMBER] в м. Києві на пр. Голосіївський, 17, не дотримався безпечної швидкості та не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до повної затримки ТЗ, в результаті чого здійснив наїзд на припаркований автомобіль «Mitsubishi» реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження, тобто вчинив дії, якими порушив вимоги п. 12.3 ПДР України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.02.2021 року у справі № 752/2872/21 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн. (а.с. 11). Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Доказів на спростування своєї вини [PERSON] не надав. На час ДТП транспортний засіб «Mitsubishi» реєстраційний номер [NUMBER] був застрахований в ПрАТ «СК «Глобал Гарант» згідно полісу №АО/4801781 строк дії якого з 00 год. 00 хв. 16.09.2020 року до 15.09.2021 року включно, страхова сума за шкоду, заподіяну майну, 130 000,00 грн. (а.с. 10). Власник транспортного засобу «Mitsubishi» реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] 30.12.2020 року повідомила МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди, а також подала заяву на виплату страхового відшкодування (а.с. 7-9 ). Згідно Звіту № 17705 від 31.03.2021 року про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, складеного ТОВ «ЕАК «Довіра», вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ Mitsubishi Temsa реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, що сталося 25.12.2020 року, складає 44 334,85 грн. (а.с. 12-32). За послуги аваркома (експерта) МТСБУ сплачено ТОВ «ЕАК «Довіра» 1 380,00 грн., що вбачається з платіжної інструкції № 1029283 від 14.04.2021 року (а.с. 38). На момент ДТП [PERSON] не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується інформацією щодо страхування вищевказаного транспортного засобу в Єдиній централізованій базі даних МТСБУ (а.с. 6). 15.04.2021 року МТСБУ на підставі довідки № 1 від 13.04.2021 року про розмір відшкодування шкоди прийнято наказ про виплату власнику пошкодженого транспортного засобу Mitsubishi Temsa реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] страхового відшкодування у розмірі 36 945,71 грн. (а.с. 33,34). 16.04.2021 року відповідно до платіжної інструкції № 1029434 МТСБУ здійснило виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі 36 945,71 грн. (а.с. 39). Доказів того, що відповідачем на користь потерпілого були відшкодовані збитки завдані внаслідок вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди, матеріали справи не містять. Частина 1 ст. 1166 ЦК України визначає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1187, ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, в тому числі, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Таким чином за загальним правилом обов`язок відшкодувати майнову шкоду покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Зазначене правило підлягає застосуванню також у випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки. Поряд з цим, ст. 1191 ЦК України встановлює, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Випадки, у яких відшкодування шкоди здійснює особа відмінна від її заподіювача, передбачені, зокрема, у ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон України від 01.07.2004 року № 1961-IV) Згідно підп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України від 01.07.2004 року № 1961-IV, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам п. 1.7 ст. 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Відповідно до п. 21.1 ст. 22 Закону України від 01.07.2004 року № 1961-IV, у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до положень ст. 29 Закону України від 01.07.2004 року № 1961-IV, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Положеннями п. 9.1 ст. 9 Закону України від 01.07.2004 року № 1961-IV передбачено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Згідно підп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України від 01.07.2004 року № 1961-IV, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Зі змісту вищевказаних правових норм вбачається, що у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках обов`язок відшкодувати шкоду у повному обсязі чи частково покладається на спеціального суб`єкта, за фактичних обставин справи - на МТСБУ. Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Як встановлено судом, МТСБУ відшкодовано шкоду, завдану відповідачем у результаті дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку з чим в межах виплаченого відшкодування МТСБУ набуло право зворотної вимоги до відповідача. За таких обставин, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку щодо наявності передбачених законодавством України підстав для стягнення в порядку регресу з відповідача на користь позивача сплаченого останнім страхового відшкодування в розмірі 36 945,71 грн. Щодо вимог позивача про відшкодування витрат витрати на встановлення розміру шкоди в розмірі 1 380,00 грн., то суд відмовляє у цій частині з огляду на наступне. Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно з положеннями ст. 29 Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Згідно Положення п. 34.2., 34.4. ст. 34, п. 40.3. ст. 40 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які регулюють повноваження МТСБУ щодо залучення аварійних комісарів, експертів та юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, а також інші норми вказаного Закону не передбачають право МТСБУ на відшкодування з боку винної особи витрат, пов`язаних із залученням вказаних вище осіб. Крім того, як вбачається з вказаних вище положень законодавства, залучення аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, замість власних працівників для вирішення питань, пов`язаних із страховим відшкодуванням, є правом, а не обов`язком МТСБУ. Нормами вказаного Закону, а саме п. 34.3, передбачено лише обов`язок страховика (МТСБУ) відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження) в разі, якщо потерпілий самостійно обирає аварійного комісара або експерта. Будь-яких інших випадків, коли витрати на аварійного комісара, експерта або юридичну особу, у штаті якої аварійні комісари чи експерти, підлягають відшкодуванню, вказаним Законом не передбачено. Як вбачається з положень ст. 28, 29 вказаного вище Закону, до складу витрат, що відшкодовуються страховиком (МТСБУ) та які можуть бути стягнуті в порядку регресу, витрати на аварійного комісара, експерта або оплату послуг юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, також не входять. Отже, чинним законодавством не передбачено право страховика вимагати витрат на збір документів та визначення шкоди, у зв`язку з тим, що такі витрати страховика не є страховим відшкодуванням, а спрямовані на визначення розміру збитків. Ці витрати належать до звичайної господарської діяльності страховика і не підлягають стягненню з особи, яка відповідальна за спричинену шкоду, а тому суд не вбачає підстав для відшкодування за рахунок відповідача вартості витрат на встановлення розміру шкоди в сумі 1 380,00 грн., тому відмовляє в задоволенні позову в цій частині. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено 2684,00 грн. судового збору (а.с. 40). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Загальна сума задоволених вимог позивача складає 36 945,71 грн., тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 2 587,36 грн. (36 945,71 грн. х 100% : 38 325,71 = 96,40% х 2 684,00 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: partial