Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-25 00:00:00

Представник позивача, адвокат Кадук В. В., звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись у його обґрунтування на те, що 15.07.2021 року приватний нотаріус Грисюк О. В. видала виконавчий напис № 93517 про стягнення з позивача на користь ТОВ «Вердикт Капітал» боргу за кредитним договором в загальній сумі 37589,57 грн. На підставі такого виконавчого напису було відкрито виконавче провадження № 67674532 приватним виконавцем Макаренко А. С. Вважаючи такий виконавчий напис незаконним та таким, що не підлягає виконанню, зазначала, що виконавчий напис був вчинений у порушення визначеного законом порядку, без доведення безспірності заборгованості позивача, без повідомлення відступлення права вимоги, про існування якого позивачу стало відомо лише нещодавно. Отже, просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 93517 від 15.07.2021 р. приватного нотаріуса Грисюк О. В. Також просила суд стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь позивача безпідставно стягнуті з нього кошти в сумі 2843,85 грн. на виконання вказаного виконавчого напису нотаріусу, стягнувши з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати, зокрема, з оплати правничої допомоги в сумі 4294,40 грн. Ухвалою суду від 27 грудня 2023 року при відкритті провадження у справі судом було визначено проводити розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Ані позивач, [PERSON] , ані його представник, адвокат Кадук В. В., не висловили заперечень проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін. Представники відповідачів, ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Дебт Форс», будучи повідомленими про наявність позову [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та повернення безпідставно стягнутих коштів, своїм правом на подання відзиву на позов не скористались. Треті особи, приватний нотаріус Грисюк О. В. та приватний виконавець Макаренко А. С., також будучи повідомленими про наявність даного позову [PERSON] своїм правом на подання пояснень третьої особи на позов не скористались. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд встановив, що 15.07.2021 р. приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області, Грисюк О. В., видав на підставі п. 2 "Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, виконавчий напис, реєстр № 93517, за яким з [PERSON] за кредитним договором № 630074718 від 28.12.2013 року, укладеним з АТ «Альфа-Банк», право вимоги за яким було з рештою передано за договором № 16-01/19/1 від 16.01.2019 року ТОВ «Вердикт Капітал», на користь відповідача було звернуто стягнення на заборгованість в загальній сумі 38239,57 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Суд також встановив, що на підставі заяви представника стягувача приватним виконавцем Макаренко А. С. було постановою від 26.11.2021 р. відкрито виконавче провадження № 67674532 про примусове виконання виконавчого напису приватного нотаріусу Грисюк О. В. від 15.07.2021 р., реєстр № 93517. Встановлено, що за інформацією від 19.12.2023 року приватного виконавця Макаренко А. С. вбачається, що в рамках ВП № 67674532 з боржника, [PERSON] , на користь стягувача, ТОВ «Вердикт Капітал», було стягнуто в рахунок оплати боргу 2843,85 грн. за виконавчим написом на рахунок ТОВ «Вердикт Капітал». При цьому на підставі ухвали від 29 листопада 2023 року, яка набула чинності, Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу було замінено стягувача в рамках ВП № 67674532, тобто ТОВ «Вердикт Капітал» на його правонаступника, ТОВ «Дебт Форс». Згідно зі ст. 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За п. п. 3.2, 3.5 п. 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Суд зазначає, що відповідно до п. 1 "Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172 (в редакції до 26 листопада 2014 року), документами, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. При цьому для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Натомість, постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року N 662 до постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 були внесені зміни. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою від 1 листопада 2017 року Вищого адміністративного суду України, було визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині внесених змін, зокрема, розділ 2, за яким внесено до такого "Переліку документів" "кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, для одержання виконавчого напису за якими додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості." Таким чином суд встановив, що для видачі виконавчого напису нотаріусу відповідно до "Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", документами, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є саме нотаріально посвідчені кредитні угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, які для одержання виконавчого напису повинні подаватися нотаріусу в оригіналі разом із документами, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року по справі № 826/20084/14. Натомість, суд встановив, що доказів укладення договору кредиту № 630074718 від 28.12.2013 року, укладеного позивачем з АТ «Альфа-Банк», з нотаріальним посвідченням матеріали справи не містять, внаслідок чого у порушення ст. 87 Закону України "Про нотаріат", п. п. 3.2, 3.5 п. 3 Глави 16 розділу II "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", п. 1 "Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", приватним нотаріусом Грисюк О. В. було видано 15.07.2021 р. спірний виконавчий напис, реєстр № 93517. Також суд зазначає, що на підставі ст. 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення, а безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому сам по собі цей факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості. Таким чином суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур, оскільки суд повинен установити чи мав на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник безспірну заборгованість перед стягувачем. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року по справі № 310/9293/15 а також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року по справі № 320/8269/15-ц, від 27 березня 2019 року по справі № 137/1666/16-ц та від 2 липня 2019 року по справі N 916/3006/17. Суд зазначає, що нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише стягувачем, тому не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином суд робить висновок, враховуючи положення ст. 15, 16, 18 ЦК України та ст. 87, 88 Закону України "Про нотаріат", що захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. В свою чергу, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: 1) з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення; 2) а також з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Отже, порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року по справі № 645/1979/15-ц. Зважаючи на викладене обґрунтування, суд не вбачає необхідності вдаватись до вирішення питання про безспірність вимог ТОВ «Вердикт Капітал». Таким чином, встановивши в судовому засіданні факт порушення приватним нотаріусом Грисюк О. В. процедури вчинення виконавчого напису від 15.07.2021 р., реєстр № 93517, за яким з [PERSON] за договором кредиту № 630074718 від 28.12.2013 року, укладеним з АТ «Альфа-Банк», на користь відповідача було звернуто стягнення на заборгованість у загальній сумі 38239,57 грн., то вказане є самостійною та достатньою підставою для визнання зазначеного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Згідно із переліченим вмотивуванням заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Грисюк О. В. від 15.07.2021 р., реєстр № 93517. Також суд зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За ч. 3 ст. 1212 ЦК положення глави 83 ЦК застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна, є формою реалізації охоронного право відношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів. Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт, сплати коштів. Відповідно, за відсутності правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Набуття майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Зі змісту ст. 1212 ЦК можна зробити висновок, що не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Так одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Тому особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі ст. 1212 ЦК. При цьому судове рішення про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили та за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. При цьому обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за кредитним договором можуть бути предметом окремого судового розгляду. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 8 вересня 2021 року по справі № 201/6498/20. Таким чином суд дійшов переконання, що позивачем було доведено проведення з нього стягнення грошових коштів за виконавчим написом нотаріусу Грисюк О. В. від 15.07.2021 року, реєстр № 93517, на користь відповідача, ТОВ «Вердикт Капітал», в рахунок погашення боргу за таким виконавчим написом в загальному розмірі 2843,85 грн. в рамках ВП № 67674532, відкритого на примусове виконання такого виконавчого напису. Отже, враховуючи встановлені судом правові підстави для повернення [PERSON] відповідно до ст. 1212 ЦК грошових коштів, набутих ТОВ «Вердикт Капітал» на підставі виконавчого напису нотаріуса, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, внаслідок доведеності заявлених вимог щодо стягнення з такого відповідача на користь позивача грошових коштів, внаслідок чого в цій частині позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в сумі 2843,85 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом ст. 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Суд встановив, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 4294,40 грн. підтверджується: свідоцтвом адвоката Кадук В. В., ордером № 1248283, договором від 12.12.2023 р. про надання правничої допомоги, актом приймання-передачі правничої допомоги від 25 грудня 2023 року до такого договору, де визначено, що розмір витрат на правничу допомогу позивача становить 4294,40 грн., що підтверджується деталізацією обсягу виконаних робіт адвокатом та їх вартості, а також квитанцією про проведення позивачем оплати послуг адвоката Кадук В. В. на суму 4294,40 грн. Отже, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу підлягають задоволенню, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим за відсутності клопотання відповідача про зменшення їх розміру, а також при цьому були дотримані критерії розумності їх вартості. Враховуючи,\~що суд\~повністю задовольнив\~заявлені позовні\~вимоги,\~то витрати\~позивача на\~професійну правничу\~допомогу у\~сумі 4294,40\~грн.\~підлягають стягненню\~в повному\~обсязі з\~обох відповідачів\~в рівних\~частках на\~користь [PERSON] ,\~як такі,\~що були\~доведені відповідно\~до ст.\~137,\~141\~ЦПК, тобто по 2147,20 грн. з кожного відповідача. Крім того згідно із ст. 141 ЦПК, враховуючи, що суд повністю задовольнив заявлені позовні вимоги, а позивача звільнено за законом від сплати судового збору за подання такого позову до суду в загальній сумі 2147,20 грн., то відповідно судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь держави в рівних частках, тобто по 1073,60 грн. з кожного відповідача.

Outcome: approved