Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Крім неї в будинку зареєстрована відповідачка по справі. Зауважила, що відповідачка не мешкає в житловому будинку, комунальні послуги не сплачує, до будинку не навідується, витрат на утримання житла не несе, її особистих речей в будинку немає. Реєстрація відповідачки у її житловому будинку заважає їй, як власнику користуватись та розпоряджатись своїм майном. У зв`язку з чим просила визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Позивачка в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Справу судом розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, згідно з вимогами ст.ст. 274-279 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтями 1,2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями 15,16 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. З копії договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Люба Ж.М. від 20.07.2022 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що позивачка є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-11). Відповідачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але більше 10 років не проживає, що підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов та житлово-побутових умов від 17.11.2022 р., 20.12.2022 р., 06.02.2023 р., 08.05.2023 р. та 14.11.2023 року (а.с.12-16). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналогічні висновки викладені в правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-709 цс16. Враховуючи зазначене, оскільки відповідачка не є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , до будинку не навідується, витрат на утримання житла не несе, самостійних дій щодо зняття з реєстрації місця проживання за вказаною адресою не здійснює, що порушує права власника житла, оскільки вона не може користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а доказів протилежного суду не надано, тому суд приходить до висновку, що вимога позивачки щодо визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню.

Outcome: approved