Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

23.03.2023 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про стягнення коштів (невиконання грошового зобов`язання). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/15765/19, провадження № 2/369/574/21 від 19.10.2021 року за позовом [PERSON] до [PERSON] було ухвалено рішення про стягнення з відповідача за договором позики борг в сумі 1079035,00 грн, що складається з 850200,00 грн основного боргу, 3 % річних в сумі 68761,38 грн за період з 04.11.2017 року по 15.07.2020 року та інфляційних втрат за період з 04.11.2017 року по 15.07.2020 року. Отже, судом встановлено боргове зобов`язання відповідача в сумі 1079035,00 грн станом на 15.07.2020 року на користь позивача станом на день подання позовних вимог від 15.07.2020 року. Рішення набрало законної сили. Незважаючи на рішення суду відповідач продовжує ухилятися від повернення боргу, створює перешкоди в стягненні боргу не дивлячись на те, що квартира, яка належить йому на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування відповідачем здається в оренду за значну суму. Відповідач має і інше рухоме та нерухоме майно. При цьому, позивач наразі несе значні втрати від інфляції неповернутого боргу. Позивач є людиною похилого віку (73 роки), інвалідом війни і вкрай потребує коштів на лікування. За період зловживання відповідачем процесуальним правом та ухиленням від сплати боргу, позивач вважає справедливим спосіб захисту його права шляхом стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних за період з 16.07.2020 року по день виконання боргового зобов`язання з встановленого рішенням суду суми боргу 1079035,00 грн. Через неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором позики та рішенням суду заборгованість відповідача за невиконання грошового зобов`язання на день подання позову (станом на 20.03.2023 року) склала 587320,56 грн, яка складається: 3 % річних за період з 16.07.2020 року по 20.03.2023 року (977 дні) = 86648,00 грн; втрати від інфляції за період з 16.07.2020 року по 20.03.2023 року (з серпня 2020 року по лютий 2023 року), згідно зі зведеним коефіцієнтом інфляції розрахованим за даними Мінфіну України = 500672,56 грн. На підставі вище наведеного, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] за невиконання грошового зобов`язання борг у сумі 587320,56 грн, що складається з 3 % річних в сумі 86648,00 грн за період з 16.07.2020 року по 20.03.2023 року та інфляційних втрат у розмірі 500672,56 грн за період з 16.07.2020 року по 20.03.2023 року, а також стягнути понесені судові витрати. 27.04.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі. 19.06.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. 31.01.2024 року сторони в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином. Проте, в матеріалах справи міститься заява позивача від 16.08.2023 року, у якій останні просив здійснювати розгляд справи у його відсутності. Крім того, матеріали справи містять три заяви відповідача про відкладення розгляду справи від 03.10.2023 року, 07.11.2023 року та від 30.01.2024 року. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання відповідача про відкладення судового засідання, у зв`язку з відсутністю доказів, які підтверджують поважність його повторної неявки (в третій раз) в судове засідання, враховуючи розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі\~неявки всіх\~учасників справи\~у судове\~засідання,\~яким завершується\~розгляд справи,\~або розгляду\~справи без\~повідомлення (виклику)\~учасників справи,\~суд підписує\~рішення без\~його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що згідно рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/15765/19, провадження № 2/369/574/21 від 19.10.2021 року за позовом [PERSON] до [PERSON] було ухвалено рішення про стягнення з відповідача за договором позики борг в сумі 1079035,00 грн, що складається з 850200,00 грн основного боргу, 3 % річних в сумі 68761,38 грн за період з 04.11.2017 року по 15.07.2020 року та інфляційних втрат за період з 04.11.2017 року по 15.07.2020 року. Отже, судом встановлено боргове зобов`язання відповідача в сумі 1079035,00 грн станом на 15.07.2020 року на користь позивача станом на день подання позовних вимог від 15.07.2020 року. Рішення набрало законної сили. Доказів виконання вище зазначеного судового рішення частково, чи у повному обсязі відповідачем суду надано не було. Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ч. 4 ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У разі невиконання рішення суду, у кредитора виникає право стягнути суми, передбачені договором, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Відповідно до ст.\~611\~ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Доказів виконання вище зазначеного судового рішення частково, чи у повному обсязі відповідачем суду надано не було. За таких обставин, період прострочення виконання зобов`язання за рішенням суду становить з 16.07.2020 року по 20.03.2023 року. Згідно з ч. 2 ст.\~625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З позову вбачається, що сума заборгованості за рішенням суду (сума за договором позики) становить 850200,00 грн. Отже, сума трьох процентів річних за період з 16.07.2020 року по 20.03.2023 року складає 68309,84 грн. Період розрахунку: з 16.07.2020 року по 31.12.2020 року - 169 днів [Проценти] = 850200,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 169 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 11777,36 грн. Період розрахунку: з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року - 365 днів [Проценти] = 850200,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 25506,00 грн. Період розрахунку: з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року - 365 днів [Проценти] = 850200,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 25506,00 грн. Період розрахунку: з 01.01.2023 року по 20.03.2023 року - 79 днів [Проценти] = 850200,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 79 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 5520,48\~грн. Інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 850200,00 грн за період з 16.07.2020 року по 20.03.2023 року складає 413063,04 грн. У період з\~01.08.2020\~року по\~20.03.2023\~року індексація на суму\~850\~200,00 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% ? 104,50% ? 103,10% ? 102,70% ? 103,10% ? 100,70% ? 101,10% ? 101,90% ? 102,50% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,80% ? 100,70% ? 101,50% = 148,584% (за період Серпень 2020 - Березень 2023) [Інфляційні нарахування] = 850\~200,00 грн. (сума боргу) ? 148,584% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 850200,00 грн. (сума боргу) = 413\~063,04\~грн. Розрахунок трьох процентів річних та інфляційного збільшення суми боргу наданий позивачем та відповідає частково, а саме в частині розрахунку на суму заборгованості основного боргу - 850200,00 грн. Таким чином, стягненню з відповідача підлягають нараховані три проценти річних у сумі 68309,84 грн та інфляційні втрати в розмірі 413\~063,04\~грн. З огляду на наведене, позовна заява підлягає частковому задоволенню. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. В порядку положень статті 141 ЦПК України, ураховуючи часткове задоволення позову та звільнення позивача від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4813,72 грн.

Outcome: partial