Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

[PERSON] в особі опікуна [PERSON] (далі-позивач), в якості позивача [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] (далі-відповідачі), треті особи: приватний нотаріус Мельник М.В. та Служба у справах дітей Липовецької міської ради, в якому просили: - визнати право власності у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] у розмірі 1/6 частки зазначеного будинку; - визнати право власності у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на вищевказаний житловий будинок за [PERSON] у розмірі 2/6 частки зазначеного будинку; - визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку, який укладений між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований приватним нотаріусом Мельник М.В. 20.04.2023; - витребувати такий житловий будинок з незаконного володіння [PERSON] . Позивачі обґрунтовують свій позов наступними обставинами. [INFO] померла [PERSON] - мати позивача [PERSON] , та бабуся [PERSON] , а після її смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку по [ADDRESS] . При цьому, вказаний житловий будинок, який був набутий під час шлюбу з [PERSON] та [PERSON] , є спільною сумісною власністю подружжя, але згідно правовстановлюючого документу, його було оформлено саме на ім`я [PERSON] як чоловіка, який доводиться позивачам дідусем та батьком. Так, спадкоємцями першої черги [PERSON] , у порядку спадкування за законом, є її чоловік [PERSON] , дочка [PERSON] та була ще одна дочка [PERSON] , однак яка померла раніше спадкодавця, а її сину [PERSON] , [INFO] , було надано статус дитини - сироти. [PERSON] після смерті [INFO] її рідної сестри [PERSON] , за розпорядженням Києво-Святошинської РДА Київської області №131 від 24.02.2016, було призначено опікуном [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, [PERSON] відмовився від прийняття спадщини своєї дружини [PERSON] на користь [PERSON] , а щодо виділення йому 1/2 частки зі спільного майна подружжя він вказав, що не претендуватиме на свою частку. Таким чином, [PERSON] , [INFO] , та його опікун намагалися довести, що він міг набути права спадкування тієї частки у спадковому майні бабусі [PERSON] , яку б отримала його покійна мати [PERSON] , а саме: в розмірі 1/6 частки будинку по [ADDRESS] , а його законний представник [PERSON] , як дочка [PERSON] , могла набути права спадкування частки у спадковому майні своєї матері в розмірі 2/6 частки. Однак, попри відмову [PERSON] від своєї частки у спадщині дружини, він, будучи зазначеним у правовстановлюючому документі власником, одноосібно уклав договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] від 20.04.2023 з [PERSON] . Вказаний договір купівлі-продажу позивачі просили визнати недійсним, а будинок витребувати з володіння [PERSON] . Ухвалою суду від 30.08.2023 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у загальному позовному провадженні з викликом сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву. Ухвалою суду від 30.08.2023, на задоволення клопотання [PERSON] в особі опікуна [PERSON] та самої [PERSON] про забезпечення позову, судом було накладено арешт на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , який знаходиться у власності [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований приватним нотаріусом 20.04.2023. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив, який обґрунтовує наступним. Коли відкрилася спадщина [PERSON] відповідач [PERSON] , будучи її чоловіком, відмовився від її спадщини на користь дочки [PERSON] , але така відмова стосувалася лише земельної ділянки. Натомість від належної [PERSON] частки у спільній сумісній власності подружжя він не відмовлявся. При цьому позивачем не доведено, що житловий будинок по [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки саме [PERSON] був зазначеним у правовстановлюючому документі власником будинку. [PERSON] знаючи, що житловий будинок належав лише йому, вважав правомірним укласти договір його купівлі-продажу з [PERSON] . Відповідач [PERSON] подала до суду відзив, який обґрунтовує наступним. Перед укладенням договору купівлі-продажу від 20.04.2023 між [PERSON] та [PERSON] , у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо прав третіх осіб та/або обтяжень нерухомого майна, а саме: житлового будинку по [ADDRESS] , який [PERSON] набула у власність. [PERSON] вважає себе добросовісним набувачем вказаного житлового будинку, а обставини за яких можлива втрата такого майна після, якого вона б була змушена шукати компенсації своїх витрат, [PERSON] вважає неприйнятними і такими, які покладають на неї як на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Третьою особою приватним нотаріусом Мельник М.В. подано до суду пояснення, в яких вона зазначає, що позов не може бути задоволений, оскільки [PERSON] дійсно є добросовісним набувачем житлового будинку по [ADDRESS] та здобула майно на законних підставах. Договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , був посвідчений приватним нотаріусом після подання свідоцтва про право особистої власності на нього [PERSON] №37 від 05.04.1988, довідки КП "ВООБТІ" від 26.10.2022 та застереження [PERSON] про те, що предмет договору не увійшов до складу спадкової маси після смерті його дружини [PERSON] . Третьою особою Службою у справах дітей пояснень до суду не подано. Позивачі подали до суду відповідь на відзив [PERSON] , у якому зазначено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 04.02.1973, а будинок по [ADDRESS] було спільно побудовано та введено в експлуатацію 05.04.1988, про що було видане свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння №37 , хоч і видане на ім`я [PERSON] . При цьому, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яке не потребує доказування та встановлення інших обставин крім набуття майна за час шлюбу, а той факт, що вказане свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння видане на чоловіка у подружжі, не позбавляло [PERSON] права на 1/2 частку у спільному сумісному майні. Таким чином, коли [PERSON] відмовлявся від спадщини своєї померлої дружини [PERSON] , він, зокрема, відмовився і від права на 1/2 частку померлої у спільному сумісному майні подружжя. Позивачі подали до суду відповідь на відзив [PERSON] , у якому зазначено, що договір купівлі-продажу від 20.04.2023 можна визнати недійсним, через помилку [PERSON] , який упустив, що є власником лише 1/2 частки будинку по [ADDRESS] , а не цілого будинку та без згоди позивачів, уклав договір купівлі продажу з [PERSON] . При цьому [PERSON] , як покупець, вправі звернутися до [PERSON] , як продавця, з вимогою про відшкодування завданих їй збитків. Відповідачі заперечення щодо відповіді на відзив не подавали. Ухвалами суду від 02.10.2023, 11.10.2023, 26.10.2023 забезпечено участь представника позивача у судових засіданнях в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 06.11.2023 судом було витребувано від приватного нотаріуса [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] від 20.04.2023. Запитом суду було витребувано від приватного нотаріуса Кобзар С.В. спадкову справу №46/2017 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 07.12.2023 забезпечено участь представника позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 11.12.2023 підготовче судове засідання відкладено для вирішення питання щодо прийняття зустрічного позову [PERSON] . Ухвалою суду від 12.12.2023 повернено зустрічний позов [PERSON] . Ухвалою суду від 15.12.2023 забезпечено участь представника позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Сторонами не врегульовано спір до судового розгляду. Ухвалою суду від 21.12.2023 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті. Ухвалами суду від 29.12.2023, 29.01.2024 забезпечено участь представника позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити в повному обсязі з аналогічних підстав, що в ньому наведені, а представник відповідача [PERSON] заперечив проти задоволення позовних вимог, стверджуючи, що коли ж [PERSON] відмовлявся від спадщини дружини [PERSON] на користь дочки [PERSON] , то мав на увазі земельну частку (пай) та частку в квартирі за [ADDRESS] , а щодо будинку по [ADDRESS] , чи його частки, у дочки [PERSON] , як спадкоємця померлої [INFO] [PERSON] , будь-яких претензій не виникало аж до середини 2021 року, а ініціатива на успадкування позивачами частки у згаданому житловому будинку взагалі виникла з середини 2023 року. Представник відповідача [PERSON] стверджував, що вона є добросовісним набувачем будинку по [ADDRESS] . Крім того, приватний нотаріус Мельник М.В. пояснила, що договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , був нею посвідчений після подання свідоцтва про право особистої власності на нього [PERSON] , а останній запевнив, що відчужуваний будинок не входив до спадкової маси після смерті його дружини [PERSON] . Представник служби у справах дітей при вирішенні спору поклалася на розсуд суду. Суд, дослідивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. 04.02.1973 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією повторного свідоцтва про шлюб. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її народження, однак яка надалі, у зв`язку з укладенням шлюбу зі [PERSON] 25.11.1995, змінила прізвище на " [PERSON] ". [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її народження, однак яка надалі, у зв`язку з укладенням шлюбу з [PERSON] від 07.06.1997, змінила прізвище на " [PERSON] ". 05.04.1988 на ім`я [PERSON] видане свідоцтво № 37 про право особистої власності на домоволодіння по [ADDRESS] . Зареєстровано в КП "ВООБТІ" 18.04.1988 за №1920-8. 12.04.2006 на ім`я [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 673004 від 12.04.2006, кад. №0522283600:09:000:2229. [INFO] у дочки подружжя [PERSON] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його народження. 27.12.2007 приватним нотаріусом Главацьким В.А., було посвідчено договір дарування [PERSON] - дочці подружжя [PERSON] , за яким їй було подаровано квартиру за [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] - дочка подружжя [PERSON] та мати [PERSON] , [INFO] , що підтверджується, свідоцтвом про її смерть. 24.02.2016 за розпорядженням Києво-Святошинської РДА Київської області№131 рідну сестру покійної [PERSON] - [PERSON] було призначено опікуном дитини сироти - [PERSON] , [INFO] . 16.08.2016 матері покійної [PERSON] - [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки квартири її дочки за [ADDRESS] , з урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовився на її користь батько покійної [PERSON] , на 1/3 частку її сину. [INFO] померла [PERSON] - дружина [PERSON] , матір [PERSON] , бабуся [PERSON] , [INFO] , який був сином покійної [PERSON] , що підтверджується, свідоцтвом про її смерть. 09.03.2017 дочка покійної [PERSON] - [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Липовецького нотаріального округу Кобзар С.В. із заявою про прийняття спадщини матері. 09.03.2017 чоловік покійної [PERSON] - [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Липовецького нотаріального округу Кобзар С.В. із заявою, у якій він вказав, що є спадкоємцем за законом після смерті спадкодавця та повідомив, що від її спадщини де б вона не була та з чого б вона не складалася, він від неї відмовляється на користь спільної дочки [PERSON] . Крім того, [PERSON] зауважив у заяві, що оскільки спадкове майно є особистою власністю померлої, а тому на виділення 1/2 частки із спільного майна подружжя він не претендує. 27.09.2018 дочка покійної [PERSON] - [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Липовецького нотаріального округу Кобзар С.В. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом в 2/3 частки на спадкове майно [PERSON] з урахуванням 1/3 частки, від якої відмовився чоловік спадкодавця [PERSON] . При цьому, в таій заяві [PERSON] було вказано лише про те, що після смерті матері залишилося спадкове майно: земельна ділянка площею 3,1271 га. кад. №0522283600:09:000:2229 та 2/3 частки квартири [ADDRESS] . 27.09.2018 дочка покійної [PERSON] - [PERSON] , діючи в інтересах її підопічного [PERSON] , [INFO] , звернулася до приватного нотаріуса Липовецького нотаріального округу Кобзар С.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частки на спадкове майно [PERSON] на ім`я [PERSON] . При цьому, в тій заяві [PERSON] було вказано лише про те, що після смерті матері залишилося спадкове майно: земельна ділянка площею 3,1271 га. кад. №0522283600:09:000:2229. 27.09.2018 дочці покійної [PERSON] - [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки земельної ділянки площею 3,1271 га. кад. №0522283600:09:000:2229, з урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовився на її користь чоловік покійної [PERSON] , та в 1/3 частці є внук покійної [PERSON] , [INFO] , матір якого [PERSON] померла [INFO] . Того ж дня, таке з свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частки вищевказаної земельної ділянки видано [PERSON] 19.02.2019 дочка покійної [PERSON] - [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Липовецького нотаріального округу Кобзар С.В. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом в 2/3 частки на спадкове майно [PERSON] з урахуванням 1/3 частки, від якої відмовився чоловік спадкодавця [PERSON] 19.02.2019 дочка покійної [PERSON] - [PERSON] , діючи в інтересах її підопічного [PERSON] , [INFO] , звернулася до приватного нотаріуса Липовецького нотаріального округу Кобзар С.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частки на спадкове майно [PERSON] на ім`я [PERSON] 19.02.2019 дочці покійної [PERSON] - [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки квартири [ADDRESS] , з урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовився на її користь чоловік покійної [PERSON] , та в 1/3 частці є внук покійної [PERSON] , [INFO] , матір якого [PERSON] померла [INFO] . Таке ж свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частки вищевказаної квартири видано [PERSON] 28.05.2021 дочка покійної [PERSON] - [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Липовецького нотаріального округу Кобзар С.В. із заявою, в якій просила нотаріуса повідомити чи входили до спадкової маси її померлої [INFO] матері [PERSON] будинок, в якому вона проживала та земельна ділянка на якій він знаходиться, по по [ADDRESS] . 20.04.2023 [PERSON] (батьком [PERSON] , та дідусем [PERSON] ) було укладено з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , та земельної ділянки, на якій він стоїть, з кадастровим номером:0522210100:01:003:1490, який був зареєстрований в реєстрі під №739 приватним нотаріусом Мельник М.В. 20.04.2023. При цьому, перед укладенням договору купівлі-продажу від 20.04.2023 між [PERSON] та [PERSON] , у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо прав третіх осіб та/або обтяжень вищевказаного нерухомого майна, яке [PERSON] набула у власність. 19.06.2023 внук покійної [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , звернувся до приватного нотаріуса Липовецького нотаріального округу Кобзар С.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частки житлового будинку по [ADDRESS] та 1/2 частки земельної ділянки, на якій знаходиться такий будинок. 26.06.2023 приватним нотаріусом Липовецького нотаріального округу Кобзар С.В. було роз`яснено [PERSON] , що оскільки житловий будинок по [ADDRESS] та земельна ділянка, на якій знаходиться є особистою приватною власністю [PERSON] , а не спадковим майно, а тому частку спадкодавця [PERSON] у спільному сумісному майні подружжя можливо успадкувати в судовому порядку. Суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Щодо визнання права власності у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] у розмірі 1/6 частки зазначеного будинку та за [PERSON] у розмірі 2/6 частки. Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 4 ст. 1235 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України . В силу вимог ч.ч. 1-2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. У відповідності зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч.ч. 2-4 ст. 1273 ЦК України. Згідно з ч. 1ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку не подав заяву він вважається таким, що не прийняв її. Суд встановив, що після смерті [INFO] [PERSON] , яка була дружиною [PERSON] , матір`ю позивача [PERSON] , та матір`ю раніше померлої [PERSON] , а також бабусею [PERSON] , [INFO] , відкрилася спадщина, до складу спадкової маси якої увійшли: земельна ділянка, яка належала їй згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 673004 від 12.04.2006, кад. №0522283600:09:000:2229 а також 2/3 частки квартири її дочки [PERSON] , за [ADDRESS] , яка належала їй згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.08.2016. За життя [PERSON] своє майно нікому не заповідала, а її спадкоємцями за законом в силу вимог ст. 1261 ЦК України була дочка [PERSON] та чоловік [PERSON] , а в силу припису ч. 1 ст. 1266 ЦК України її внук [PERSON] , [INFO] спадкує ту частку спадщини, яка належала б за законом його матері [PERSON] яка вже померла. 09.03.2017 дочка покійної [PERSON] - [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Липовецького нотаріального округу Кобзар С.В. із заявою про прийняття спадщини матері. У своїй заяві від 09.03.2017 про прийняття спадщини матері [PERSON] не вказала, яке саме майно входить до спадкової маси [PERSON] 09.03.2017 чоловік покійної [PERSON] - [PERSON] також звернувся до приватного нотаріуса Кобзар С.В. із заявою, у якій він вказав, що від спадщини дружини відмовляється на користь дочки [PERSON] . У своїй заяві від 09.03.2017 [PERSON] вказав, що оскільки спадкове майно є особистою власністю померлої, а тому на виділення 1/2 частки із спільного майна подружжя він не претендує. Суд встановив, що більш ніж через рік 27.09.2018 дочка покійної [PERSON] - [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Липовецького нотаріального округу Кобзар С.В. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом в 2/3 частки на спадкове майно [PERSON] з урахуванням 1/3 частки, від якої відмовився чоловік спадкодавця [PERSON] . В іншій своїй заяві від 27.09.2018 [PERSON] , діючи в інтересах її підопічного [PERSON] , [INFO] , просила нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частки на спадкове майно [PERSON] на ім`я [PERSON] . Суд зауважує, що заявах [PERSON] було вказано лише про те, що після смерті матері залишилося спадкове майно: земельна ділянка площею 3,1271 га. кад. №0522283600:09:000:2229 та 2/3 частки квартири [ADDRESS] . Однак, про домоволодіння по [ADDRESS] [PERSON] не згадувала. 27.09.2018 дочці покійної [PERSON] - [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки земельної ділянки площею 3,1271 га. кад. №0522283600:09:000:2229, з урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовився на її користь чоловік покійної [PERSON] , та в 1/3 частці є внук покійної [PERSON] , [INFO] , матір якого [PERSON] померла [INFO] . Того ж дня, таке з свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частки вищевказаної земельної ділянки видано [PERSON] 19.02.2019 дочці покійної [PERSON] - [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки квартири [ADDRESS] , з урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовився на її користь чоловік покійної [PERSON] , та в 1/3 частці є внук покійної [PERSON] , [INFO] , матір якого [PERSON] померла [INFO] . Вказано, що право власності на 4/9 частки квартири підлягає державній реєстрації. Того ж дня, таке ж свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частки вищевказаної квартири видано [PERSON] . Вказано, що право власності на 2/9 частки квартири підлягає державній реєстрації. Суд зауважує, що [PERSON] та її підопічний [PERSON] , [INFO] , успадкувавши свої частки у майні померлої [PERSON] , з урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовився на користь [PERSON] чоловік покійної [PERSON] , будь-яких претензій після того не висловлювали, щодо домоволодіння по [ADDRESS] яке згідно свідоцтва №37 про право особистої власності на домоволодіння від 05.04.1988 було видане на ім`я [PERSON] . Зареєстровано в КП "ВООБТІ" 18.04.1988. Лише в середині 2021 вони зацікавилися будинком, в якому залишився жити батько і дідусь. Тобто, [PERSON] та її підопічний [PERSON] , [INFO] , вважали, що оскільки житловий будинок по [ADDRESS] був побудований тоді коли [PERSON] та [PERSON] були подружжям, а тому, вони прийнявши спадщину останньої, ще й мали б успадкувати його частку. При цьому, згідно із ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, а у відповідності до ч. 1 ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Крім того, про обов`язок реєстрації особою права власності вказано й у ст. 182 ЦК України, а саме: право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Законодавство не звільняє спадкоємця від обов`язку зареєструвати своє право власності на спадщину в порядку, передбаченому ст.ст. 182, 1299 ЦК України. Суд зауважує, що факт подачі до нотаріуса заяви [PERSON] про прийняття спадщини свідчить лише про намір реалізувати право, однак, не свідчить про право власності на майно, оскільки для реалізації права на майно слід вчинити обов`язкові дії: надати документи, які підтверджують правові підстави на володіння майном, отримати свідоцтво про право на власність, зареєструвати його в обов`язковому порядку в реєстрі речових прав. Також, суд зауважує, що у разі відсутності у спадкоємців [PERSON] та її підопічного [PERSON] , [INFO] , правовстановлюючого документа на частку будинку по [ADDRESS] у спадщині [PERSON] , яким могло бути бути свідоцтво про право на спадщину, одержане в нотаріальній конторі, яке наприклад вони вже отримували відносно іншого спадкового майна, або рішення суду з цього приводу, а також відсутності державної реєстрації цього права, все ж таки не можна визнати, що спадкоємці набули право власності, оскільки навіть якщо вони і могли користуватися будинком по [ADDRESS] , але розпорядитися ним вони не могли. Суд встановив, що 19.06.2023 внук покійної [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , звернувся до приватного нотаріуса Липовецького нотаріального округу Кобзар С.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частки житлового будинку по [ADDRESS] та 1/2 частки земельної ділянки, на якій знаходиться такий будинок. Разом з тим, 26.06.2023 приватним нотаріусом було роз`яснено [PERSON] , що оскільки житловий будинок по [ADDRESS] та земельна ділянка, на якій знаходиться є особистою приватною власністю [PERSON] , а не спадковим майно, а тому частку спадкодавця [PERSON] у спільному сумісному майні подружжя можливо успадкувати в судовому порядку. Суд зауважує, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Таким чином, відповідно до ст. 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець вправі звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. У постанові Верховного Суду від 20.05.2021 у справі №339/369/18 було вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Суд встановив, що позивачі не довели наявності порушеного або оспорюваного права на спадкування, а матеріали справи, крім роз`яснень приватного нотаріуса Липовецького нотаріального округу Кобзар С.В. від 26.06.2023 адресованих [PERSON] , не містять доказів щодо відмови нотаріуса в оформлені спадщини. Разом з тим, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, навіть якщо припустити, що позивачі ніби й не знали, що будинок по [ADDRESS] був спільною сумісною власністю [PERSON] та його дружини, нині покійної, [PERSON] , і не змогли це довести нотаріусу, слід звернути увагу на постанову Верховного Суду від 23.11.2022 у справі №752/9653/20 де суд сформулював висновок, про те що якщо набуте подружжям за час шлюбу майно оформлене на другого з подружжя, який ще живий, і спадкоємці не мають змоги довести факт існування спільного майна подружжя в нотаріальному процесі, у зв`язку з чим нотаріус відмовив в оформленні спадщини, то лише тоді відповідний спадкоємець може звернутися до суду за правилами позовного провадження і захистити свої спадкові права, зокрема шляхом визнання права на спадкування частки спадкодавця (на відповідну частку у спільному майні подружжя), а у випадку відчуження майна після смерті спадкодавця другим з подружжя з позовом про стягнення грошової компенсації за свою частку у спадковому майні. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги: визнати право власності у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] у розмірі 1/6 частки зазначеного будинку та за [PERSON] у розмірі 2/6 частки, не є обґрунтованими та задоволенню не підлягають. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] який укладений між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований приватним нотаріусом 20.04.2023. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Суд встановив, що 05.04.1988 на ім`я [PERSON] видане свідоцтво № 37 про право особистої власності будинок по [ADDRESS] . 20.04.2023 [PERSON] (батьком [PERSON] , та дідусем [PERSON] ) було укладено з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , та земельної ділянки, з кадастровим номером:0522210100:01:003:1490, який був зареєстрований в реєстрі під №739 та посвідчений приватним нотаріусом Мельник М.В. 20.04.2023. Позивачі, посилаючись на те, що [PERSON] , будучи їх батьком та дідусем без їх згоди одноосібно уклав договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] від 20.04.2023 з [PERSON] , а тому вказаний договір купівлі-продажу позивачі просили визнати недійсним, а будинок витребувати з володіння [PERSON] . Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Суд звертає увагу, що за висновками наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №125/2157/19, вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором. Надаючи оцінку обставинам вибуття спірного житлового будинку по [ADDRESS] , як вважають позивачі з їх власності, та набуття іншою особою [PERSON] права власності на таке майно в контексті її добросовісності, судом встановлено, що вона набула права власності на майно за відплатним договором та є черговим набувачем, тому ймовірність її обізнаності про обставини вибуття майна із спільної власності є вкрай низькою і вона під час придбання майна правомірно очікувала, що продавець [PERSON] мав право ним розпоряджатися, а вона після його отримання може мирно ним володіти. Крім того, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Суд зауважує, що перед укладенням договору купівлі-продажу від 20.04.2023 між [PERSON] та [PERSON] , у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо прав третіх осіб та/або обтяжень вищевказаного нерухомого майна, яке [PERSON] набула у власність. У судовому засіданні приватний нотаріус Мельник М.В. пояснила, що договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , що укладений між [PERSON] та [PERSON] , був нею посвідчений після подання свідоцтва про право особистої власності на нього [PERSON] , а останній запевнив, що відчужуваний будинок не входив до спадкової маси після смерті його дружини [PERSON] . Суд встановив, що під час укладення договору купівлі-продажу від 20.04.2023 між [PERSON] та [PERSON] , будь-яких обтяжень чи заборон у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не існувало [PERSON] було придбано житловий будинок за власні кошти, придбання майна здійснено із дотриманням вимог закону, право власності зареєстровано у встановленому законом порядку, а позивачами протилежного не доведено. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що позовна вимога: визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку, який укладений між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований приватним нотаріусом Мельник М.В. 20.04.2023, не є обґрунтованою та задоволенню не підлягає. Щодо витребування житлового будинку по [ADDRESS] , з володіння [PERSON] . Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього . Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. За змістом ч. 5 ст. 12 ЦКУкраїни добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Суд звертає увагу, що за висновками наведеними у постанові Верховного Суду від 15.03.2023 в справі №725/1824/20 суд визначив, що конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Разом з тим, з урахуванням втановлених у цій справі обставин у разі якщо сторона договору або зацікавлена особа хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та витребування майна. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що позовна вимога: витребувати житловий будинок по [ADDRESS] , з володіння [PERSON] , не є обґрунтованою та задоволенню не підлягає, як і весь позов. Суд, вирішуючи питання судових витрат керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено повністю, суд відносить понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору на її рахунок.

Outcome: dismissed