Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-01 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Вердикт Капітал» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та стягнення утриманих коштів, в якому вказував, що 08 вересня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. вчинила виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 30627, яким запропоновано стягнути з позивача на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 15 листопада 2018 року №50081242, що виникла за період з 19 грудня 2018 року по 01 червня 2020 року, у загальному розмірі 56 531,60 грн, в тому числі: - строкову заборгованість за кредитом - 30 418,08 грн; - прострочену заборгованість за кредитом - 11 472,67 грн; - строкову заборгованість за комісією та процентами - 400,03 грн; - прострочену заборгованість за комісією та процентами - 14 240,82 грн, а також плату за вчинення виконавчого напису у розмірі 650 грн. Виконавчий напис був переданий для примусового виконання до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В. В межах виконавчого провадження було замінено первісного кредитора на ТОВ «Вердикт Капітал». Проте вказаний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог закону, а саме: - без встановлення нотаріусом безспірності вимог стягувача (без урахування того, що розмір заборгованості не є підтвердженим та з дня виникнення права вимоги за договором минуло понад три роки); - без отримання нотаріусом усіх необхідних для вчинення виконавчого напису документів; - з порушенням встановленого законом порядку (без урахування того, що стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним у простій письмовій формі, не може здійснюватися у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса). У зв`язку з наведеним [PERSON] просив про визнання оспорюваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Також [PERSON] , вказуючи на те, що в межах здійснення виконавчого провадження щодо виконання виконавчого напису від 08 вересня 2020 року, реєстр. №30627, приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Булахевіч С.В. безпідставно стягнув з нього на користь ТОВ «Вердикт Капітал» 1 828,27 грн, а тому позивач просив про стягнення на його користь утриманих коштів. 12 липня 2023 року суд постановив ухвали про відкриття провадження у справі та призначення справи до судового розгляду, а також про забезпечення позову. 26 липня 2023 року позивач [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення утриманих коштів до 3 356,98 грн. 09 жовтня 2023 року суд постановив ухвалу про залучення ТОВ «Кампсіс Фінанс» (на час вирішення спору ТОВ «Кампсіс Лігал») до участі у справі у якості співвідповідача. 28 листопада 2023 року від представника відповідача - ТОВ «Кампсіс Лігал» надійшло заперечення проти залучення товариства у якості співвідповідача з клопотанням про виключення його зі складу учасників справи із закриттям провадження у справі відносно нього. 29 листопада 2023 року від представника відповідача - ТОВ «Вердикт Капітал» надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. При цьому вказував, що [PERSON] не надав жодних доказів, що спростовують безспірність вимог стягувача, зокрема таких, що б підтвердили факт виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором (на підставі якого вчинено виконавчий напис) повністю або в певній частині, оспорюючи розмір боргу, не зазначив, в чому неправильність такого розрахунку та не надав свого (альтернативного) розрахунку заборгованості. Також у відзиві представник ТОВ «Вердикт Капітал» вказував на безпідставність вимоги про стягнення утриманих на підставі виконавчого напису коштів, вказуючи на те, що вони були утримані з позивача за наявності відповідної правової підстави, а саме діючого кредитного договору, в межах якого [PERSON] взяв на себе, проте порушив зобов`язання щодо повернення кредиту, процентів та комісії, а тому, враховуючи принцип обов`язковості договору, кошти не можуть бути повернуті особі, з якої були стягнуті. Водночас не погодився з розміром стягнутих сум. Крім цього представник ТОВ «Вердикт Капітал» долучив до відзиву клопотання про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, у якому вказував, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження представництва адвокатом інтересів позивача в суді, доказів на підтвердження та оплату витрат на професійну правничу допомогу. Водночас вказував на неспівмірність таких витрат обсягу отриманих позивачем послуг та складності справи. 18 грудня 2023 року від представниці позивача [PERSON] надійша заява про зменшення позовних вимог в частині стягнення утриманих коштів до 2 597,25 грн. 02 січня 2024 року від представниці позивача [PERSON] надійшо заперечення проти клопотання представника ТОВ «Вердикт Капітал» про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, у якому представниця позивача наполягала на тому, що матеріали справи містять необхідні докази на підтвердження представництва нею інтересів позивача в суді, а також докази на підтвердження та оплату витрат на професійну правничу допомогу, які є необхідними та співмірними обсягу отриманих позивачем послуг та складності справи. 12 січня 2024 року суд постановив ухвалу про закриття провадження у справі в частині вимог [PERSON] до ТОВ «Кампсіс Лігал» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та стягнення утриманих коштів. В судове засідання позивач [PERSON] та його представниця [PERSON] не з`явилися, проте в матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник відповідача - ТОВ «Вердикт Капітал», третя особа без самостійних вимог - приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Булахевіч С.В. в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивача, третьої особи та представників сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів, необхідних для вирішення спору. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема суд встановив, що 15 листопада 2018 року АТ «Альфа-Банк в межах договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб уклав з [PERSON] угоду про надання особистого кредиту №500812421, в межах якої зобов`язався надати останньому кредит у розмірі 41 890,75 грн, а позивач зобов`язався щомісячно частинами повертати кредит, повернувши його в повному обсязі не пізніше 16 листопада 2022 року, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним у розмірі 23 % річних від суми заборгованості та комісії за надання додаткових послуг. 08 вересня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. вчинила виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 30627, яким запропоновано стягнути з позивача на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 15 листопада 2018 року №500812421, що виникла за період з 19 грудня 2018 року по 01 червня 2020 року, у загальному розмірі 56 531,60 грн, у тому числі: - строкову заборгованість за кредитом - 30 418,08 грн; - прострочену заборгованість за кредитом - 11 472,67 грн; - строкову заборгованість за комісією та процентами - 400,03 грн; - прострочену заборгованість за комісією та процентами - 14 240,82 грн, а також плату за вчинення виконавчого напису у розмірі 650 грн. Виконавчий напис був переданий для примусового виконання до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В. В межах виконавчого провадження було замінено первісного кредитора на ТОВ «Вердикт Капітал». Аналізуючи доводи, заперечення та надані сторонами докази, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Зокрема, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 87 Закону України «Про нотаріат»). Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Зміст виконавчого напису повинен відповідати вимогам ст. 89 Закону України «Про нотаріат». Зокрема, у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для фізичних осіб), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання (ч. 1 ст. 89 Закону України «Про нотаріат»). Нотаріус вчиняє виконавчий напис у порядку, передбаченому главою 16 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року, №296/5 у редакції, чинній на час вчинення напису (далі - Порядок). Зокрема, згідно п.п. 1.1, 1.2, 2.1, 2.2 глави 16 розділу ІІ Порядку для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо: подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (п. 3.1 глави 16 розділу ІІ Порядку). Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку (п. 3.3 глави 16 розділу ІІ Порядку). Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені «Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (п. 3.2 глави 16 розділу ІІ Порядку). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (п. 3.5 глави 16 розділу ІІ Порядку). Виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість. Якщо за борговим документом необхідно провести стягнення частинами, виконавчий напис за кожним стягненням може бути зроблений на копії документа або на виписці з особового рахунку боржника. У цих випадках на оригіналі документа, що встановлює заборгованість, робиться відмітка про вчинення виконавчого напису і зазначаються, за який строк і яка сума стягнута, дата і номер за реєстром нотаріальних дій (п.п. 5.1, 5.3 глави 16 розділу ІІ Порядку). У справах нотаріуса залишається копія документа, що встановлює заборгованість, чи правочину, за яким здійснюється стягнення, або витяг з особового рахунку боржника і примірник виконавчого напису. Один примірник витягу з виконавчим написом і оригінал зобов`язання повертаються стягувачу, а другий примірник залишається у нотаріуса (п.п. 7.1, 7.3 глави 16 розділу ІІ Порядку). Якщо для вчинення виконавчого напису, крім документа, що встановлює заборгованість, необхідно подати й інші документи, зазначені в «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, то вони до виконавчого напису не приєднуються, а залишаються у матеріалах нотаріальної справи (п. 7.6 глави 16 розділу ІІ Порядку). Виконавчий напис має містити: дату (рік, місяць, число) вчинення, посаду, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та місце проживання (місцезнаходження) стягувача; найменування та місце проживання (місцезнаходження) боржника, дату й місце його народження, місце роботи (для фізичних осіб), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, у тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, суму державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, під яким виконавчий напис зареєстровано; дату набрання чинності виконавчим написом; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання; підпис нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, скріплений печаткою; інші відомості, передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» (п. 4 глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно п. 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року, №1172 (в редакції на час вчинення напису) для одержання виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості кредитором надаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14 визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», а саме пункт 2 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі №826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі №826/20084/14 відмовила в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, не знайшовши підстав для такого перегляду. Згідно правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17, судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою внесені зміни до переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/20084/14. Разом з тим Верховний Суд у постановах від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, від 21 жовтня 2020 року у справі № 172/1652/18, від 08 серпня 2022 року у справі № 752/16820/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 278/2416/21, від 28 червня 2023 року у справі №758/3725/21 неодноразово нагадував судам, що встановлення під час вирішення спору про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню тієї обставини, що укладений між банком та позичальником кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, вказує на наявність підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний виконавчий напис вчинений з порушенням встановленого законом порядку, а саме на підставі кредитного договору, складеного у простій письмовій формі (нотаріально не посвідченого), тобто без урахування того, що підтвердження заборгованості у кредитних відносинах (за винятком нотаріально посвідчених кредитних або пов`язаних з ними договорів) не може здійснюватися в порядку вчинення виконавчого напису - у зв`язку з визнанням відповідних положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, нечинними в судовому порядку. В іншій частині доводи позову (зокрема щодо вчинення нотаріусом виконавчого напису без встановлення безспірності вимог стягувача) не знайшли свого підтвердження належними доказами та спростовуються матеріалами справи. За встановлених судом обставин, оспорюваний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з порушенням порядку його вчинення. Що стосується іншої заявленої вимоги, то суд виходить з наступного. Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставно набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 зазначив, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Отже, оскільки правові підстави набуття відповідачем грошових коштів, стягнутих з позивача на підставі виконавчого напису нотаріуса, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, отримані відповідачем кошти підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України. Згідно копії довідки приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В. від 27 вересня 2023 року в порядку виконання виконавчого напису від 08 вересня 2020 року № 30627 з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» примусово стягнуто 2 597,25 грн. За встановленого, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 2 597,25 грн безпідставно отриманих коштів. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь [PERSON] також слід стягнути 1 610,40 грн судового збору (1 073,60 грн судового збору за подачу позову + 536,80 грн судового збору за подачу заяви про забезпечення позову). Що стосується стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що 11 липня 2023 року між адвокатом Врадій Л.М. та Панковим К.О. було укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до умов договору адвокат Врадій Л.М. зобов`язалася надати позивачу професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом спору [PERSON] до ТОВ «Вердикт Капітал» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Перелік такої допомоги визначений у п. 1.2 договору та включає: збір та аналіз інформації, документів; надання роз`яснень, консультацій; складання необхідних процесуальних документів; виконанні доручень клієнта; представництві інтересів клієнта в судах усіх рівнів. Зі свого боку [PERSON] зобов`язався сплатити адвокату гонорар згідно розрахунків відповідно до обсягу наданих послуг (п.п. 2.4, 3.1 договору). Згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку, розрахунку та опису виконаних робіт (а.с. 22, 23, 145) вартість послуг з надання правничої допомоги склала 5 000 грн. При цьому адвокатом виконано наступні роботи: аналіз документів, розроблення правової позиції, збір додаткових доказів (0,5 год.) - 200 грн (виходячи з вартості послуги 400 грн за 1 год. роботи); аналіз нормативно-правових актів - (0,5 год.) - 200 грн (виходячи з вартості послуги 400 грн за 1 год. роботи); складання позовної заяви, заяви про забезпечення позову, інших заяв клопотань (5 год.) - 4 000 грн (виходячи з вартості послуги 800 грн за 1 год. роботи); участь у судових засіданнях (1 год. - 12 січня 2024 року) - 600 грн (виходячи з вартості послуги 600 грн за 1 год. роботи). Відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг від 18 грудня 2023 року (а.с. 146) [PERSON] підтвердив факт отримання ним послуг на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5 000 грн. Згідно квитанцій до прибуткових касових ордерів від 17 липня 2023 року №129 та від 26 липня 2023 року №133 (а.с. 53) позивачем сплачено за надання професійної правничої допомоги 5 000 грн. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України. Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18; від 16 листопада 2022 року Водночас Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зробила висновок про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Позивач довів належними, допустимими та достатніми доказами факт отримання ним професійної правничої допомоги, обсяг такої допомоги і факт сплати її вартості. Розмір вказаних витрат є необхідним та розумним, враховуючи обсяг виконаної адвокатом роботи, необхідної для подачі позову до суду та його забезпечення, обсяг роботи в межах судового розгляду справи, тривалість здійснення провадження в суді (понад 6 місяців), що було обумовлено здійсненням значної кількості процесуальних дій (в тому числі обумовленими отриманою від відповідача інформацією та діями останнього). За встановленого, з відповідача на користь позивача також слід стягнути 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved