Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просили зобов`язати відповідача вибачитись перед ними у письмовій формі за наклеп та розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності та за умисне приниження їх честі та гідності; стягнути з відповідача на їх користь, із врахуванням уточненої позовної заяви, по 50 000 грн кожному у відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивачі вказують, що відповідачкою [PERSON] у письмовій заяві від 26.06.2023, адресованій ЛМКП «Львівводоканал» було викладено неправдиву інформарцію щодо них, тобто відомості про події, яких не існувало насправді. Так, відповідачкою [PERSON] у письмовій заяві вказано, що позивачі «незаконно врізались у водосистему з вул. Доробок» та «навіть у воєнний час крадуть воду і вчиняють злочини», що є наклепом та неправдивою інформацією. Позивачі вказують, що для перевірки відомостей заяви відповідача двічі приходили представники контролю ЛКП «Львівводоканал», якими не було виявлено жодних підтверджень, викладених відповідачкою обставин у заяві від 26.06.2023. Так, у відповіді на запит ЛКП «Львівводоканал» представлено акт перевірки від 07.07.2023, відповідно до яких при обстеженні не облікованих під`єднань до міського водопроводу не виявлено та за даною адресою видані Технічні умови на водопостачання та водовідведення від 29.04.2009, облік водопостачання відбувається в повному обсязі. Виклавши неправдиву інформацію відповідачем принижено їх честь та гідність перед державними працівниками ЛМКП «Львівводоканал» та сусідами, завдано душевної травми та заподіяно моральну шкоду. Просили позов задовольнити. 06 вересня 2023 року позовну заяву [PERSON] та [PERSON] залишено без руху, роз`яснено які саме недоліки та протягом якого строку слід усунути. На виконання вимог ухвали суду від 06.09.2023, позивачами 11.09.2023 подано до суду письмову заяву про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 05 жовтня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. Відповідача належним чином повідомлено про розгляд вказаної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, за зареєстрованим місцем проживання: [ADDRESS] направлено ухвалу про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та додатками рекомендованою поштовою кореспонденцією, роз`яснено право, порядок та строки подання відзиву на позовну заяву. 06 листопада 2023 року на адресу суду поштовим зв`язком отримано відзив відповідача [PERSON] , в якому остання заявлені [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги заперечила у повному обсязі, вказуючи, що позивачами пред`явлено завідомо безпідставний позов за відсутності предмета спору, який носить штучний характер та не містить на підтвердження заявлених вимог жодних доказів. Вказує, що позивачі також неодноразово звертались у ЛМКП «Львівводоканал» із заявами щодо неналежного використання нею водозабезпечення, з приводу чого працівниками ЛМКП «Львівводоканал» проводилась перевірка, в ході якої актом від 11.09.2023 встановлено використання води із застосуванням лічильника, постійно створюють конфліктні ситуації з приводу меж земельної ділянки. Зазначає, що акт за результатами перевірки працівниками ЛМКП «Львівводоканал», на яку покликаються позивачі, складався на [ADDRESS] , яка належить іншому абоненту, її ж заява була написана з іншого приводу в межах наданого їй права відповідно до Закону України «Про звернення громадян» звернення із заявами до органів місцевого самоврядування. Доказів про заподіяння позивачам будь-якої шкоди, в тому числі і моральної не надано. Просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Ухвалою судді від 08 листопада 2023 року визнано заяву [PERSON] про відвід судді необгрунтованою, матеріали справи передано до канцелярії суду на повторний автоматизований розподіл для визначення судді у порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України. 09 листопада 2023 року ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді у цивільній справі № 462/6644/23. 09.11.2023 позивачами [PERSON] , [PERSON] подано до суду відповідь на відзив, в якій наголосили, що віповідачем у заяві від 26.06.2023 викладено саме неправдиву інформацію та наклеп та вказаний факт у поданому відзиві на позовну заяву відповідач не спростувала. 23.11.2023 відповідач [PERSON] подала до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що позовна заява та відповідь на відзив на позовну заяву не містять викладу обставин та з якою саме метою проводилась перевірка ЛМКП «Львівводоканал» та не надано доказів, яким саме чином її звернення до ЛМКП «Львівводоканал» мало на меті поширити неправдиву інформацію, зашкодити репутації позивачів та завдати їм моральної шкоди. Клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у матеріалах справи відсутні. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. У зв`язку із тим, що відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Також кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільної оцінки її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова) роз`яснив судам, що при розгляді зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Як вбачається із змісту заяви від 23.06.2023 адресованої [PERSON] до ЛМКП «Львівводоканал» (вх. 26.06.2023) заявник просила перевірити споживання води за адресою: [ADDRESS] , покликаючись, що протягом більш як три роки Вороблевські постійно затоплюють водою приміщення її будинку, висверлюючи отвори в стіні її будинку та через водопровідний шланг затоплюючи будинок та зазначаючи на твердження сусідів вказала, що Вороблевські «підпільно» приєднались до водостічної системи на вул. Вигоди, каналізаційний люк відсутній та облік спожитої води не ведеться через лічильник. Відповідач у справі не заперечила факт її звернення до ЛМКП «Львівводоканал» із заявою від 23.03.2023, заперечила факт поширення нею недостовірною інформації, скориставшись правом подання заяви в порядку ЗУ «Про звернення громадян». Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.15 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 N 1, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Крім цього, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). При образі винний принижує честь і гідність особи шляхом висловлювання нецензурних чи брутальних слів, вчиненням непристойних або насильницьких дій (жесту та ін.), або дає непристойну оцінку особистим якостям чи поведінці особи у формі, яка різко суперечить прийнятому спілкуванню між людьми. Основна різниця між образою і наклепом полягає в характері посягання на честь і гідність особи. При образі винний дає оцінку особистих якостей особи, його поведінки, причому це може відбуватися й віч-на-віч, тоді як при наклепі йдеться про поширення серед інших осіб вигаданих «фактів», які ганьблять особу. При образі обов`язковою ознакою є непристойність форми, тоді як при наклепі така ознака частіш за все відсутня. Судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності, і яка об`єктивно є або істиною чи хибною, і при цьому, неодмінно однією з двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року). Позивачі, звертаючись до суду із позовом про захист честі та гідності, покликаються на поширення відповідачем наклепу у своїй письмовій заяві до ЛМКП «Львівводоканал» щодо проведення перевірки, що ганьбить їх та принижує честь, у зв`язку із чим зазнали душевних страждань та заподіяно моральну шкоду. Поруч з цим, оцінивши зібрані у справі матеріали та докази, суд приходить до висновку, що позивачами, всупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України не представлено жодних доказів на підтвердження того, що внаслідок звернення відповідача із такою заявою, позивачам завдано шкоди відповідним особистим немайновим благам, або створено будь-які перешкоди повно і своєчасно здійснювати свої особисті немайнові прав та не обґрунтовано і не підтверджено у чому саме така шкода виразилась. Як вбачається із Висновку експерта № 16/4/44 від 30.09.2020, наданого в межах кримінального провадження № 4201914090000053 від 07.11.2019, висновку експерта № 2686/6109 від 24 грудня 2021 року в межах кримінального провадження № 12020140060001441 від 09.07.2020 питання щодо підтоплення приміщення за адресою: [ADDRESS] вже неодноразово було предметом досудового розслідування, викладена ж відповідачем інформація щодо приєднання до водостічної системи як вбачається із змісту заяви є по суті суб`єктивним оціночним судженням та припущенням щодо відомостей, отриманих від третіх осіб. В ході судового розгляду не встановлено факту викладення відповідачем у своїй заяві від 26.06.2023 переконань в брутальній, принизливій чи непристойній формі, у формі образи чи наклепу, що принижує гідність, честь відповідачів та не мають посилання на конкретні встановлені факти, а є суб`єктивними висновками заявника. Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, так як вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки є вираженням суб`єктивної думки і поглядів особи. В силу положень частин 1, 2 статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно з ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Стаття 10 передбачає різницю між "інформацією" та "ідеями". Свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити. Вона включає також погляди, критику, припущення. Окрім цього, в частині щодо заявлених вимог про стягнення моральної шкоди, суд вказує на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювачу, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього її заподіянні. Перераховані складові фактичної підстави для відповідальності з заподіяння моральної шкоди є колом тих обставин, які повинні бути встановлені судом. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду. Згідно з ч. 3 ст. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши представлені суду сторонами матеріали в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачами не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення вимог законодавства відповідачем та з матеріалів справи суд позбавлений можливості встановити, що саме через дії відповідача шляхом подання нею заяви про проведення перевірки позивачам завдано моральну шкоду, оскільки відсутнє будь-яке обґрунтування заподіяння шкоди та причинного зв`язку між такою шкодою і діями відповідача. Перераховані складові фактичної підстави для відповідальності з заподіяння моральної шкоди є колом тих обставин, які повинні бути встановлені судом. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] , [PERSON] про захист честі та гідності та стягнення моральної шкоди.

Outcome: dismissed