Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-01 00:00:00

11.08.2015 [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання договору купівлі продажу недійсним. Ухвалою від 16.10.2015 відкрито провадження у справі. Ухвалою від 16.10.2015 заяву представника позивачів [PERSON] та\~ [PERSON] \~ [PERSON] \~про вжиття\~заходів забезпечення\~позову по\~цивільній справі\~за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, задоволено. Накладено арешт на 18/100\~часток квартири [ADDRESS] , загальною площею 40,89 кв.м., житлова площа 34,0 кв.м., що зареєстрована за [PERSON] . Ухвалою від 22.02.2016 заяву представника позивачів [PERSON] та\~ [PERSON] \~ [PERSON] \~про вжиття\~заходів забезпечення\~позову по\~цивільній справі\~за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, задоволено. Накладено арешт на 18/100 часток квартири [ADDRESS] , загальною площею 40,89 кв.м., житлова площа 34,0 кв.м., що зареєстрована за [PERSON] . 19.03.2018 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подано уточнену позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , якою просили: - визнати недійсним договір купівлі-продажу 18/100 частин квартири [ADDRESS] укладеного 24.09.1996 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого за номером 944, посвідченого приватним нотаріусом Харківського державного нотаріального округу Білоус О.М.; - витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] 18/100 частини квартири [ADDRESS] , передавши її у володіння [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що в 1996 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] безплатно приватизували 18/100 частин квартири [ADDRESS] . Згідно з розпорядженням органу приватизації, а саме Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду Родзевській Людмилі Дмитрівні, [PERSON] , [PERSON] було надано Свідоцтво про право власності на 18/100 частин квартири [ADDRESS] від 10 січня 1996 року №1-96-72634 112, зареєстроване у Харківському МБТІ 10.01Л996 року за №11-1-17688, чим саме було реалізовано право вищезазначених громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі та збереження житла, в якому постійно проживали. У 1996 році родина знаходилась в скрутному становищі та потребувала фінансової підтримки, тому мати позивачів - [PERSON] прийняла рішення звернутись до спеціальної організації, яка б могла надати фінансову допомогу у вигляді грошового займу на умовах повернення у визначений строк. [PERSON] звернулась до [PERSON] (знайомство з яким відбулось за рекомендацією невідомої громадянки, яка працювала в сфері реклами) з метою займу коштів. Вказаний чоловік завірив [PERSON] в можливості надання їй грошових коштів в розмірі 5600 гривень 00 копійок, та забезпечити реалізацію оформлення вказаної позички у нотаріуса. Додаткових умов він їй не називав. Згодом [PERSON] вказав день та час проведення угоди, а також адресу знаходження нотаріуса, для нотаріального оформлення угоди, офіс приватного нотаріуса Білоус О.М., який знаходився в [ADDRESS] . Так, 24 вересня 1996 року приватним нотаріусом Харківського державного нотаріального округу Білоус О.М. було зареєстровано за №944 договір між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , текст якого позивач не читали, адже на той час враховуючи їх вік фізично не могли усвідомлювати та розуміти значення своїх дій. Згідно укладеного правочину [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] купив 18/100 частин квартири [ADDRESS] . Під час укладання угоди нотаріус порушив чинне законодавство, знехтувавши низку норм ЦК УРСР, Кодексу про шлюб та сім`ю України, ЗУ "Про власність" від 1991 року, ЗУ "Про нотаріат", конвенцію "Про права дитини" ратифікованого Постановою ВР №789-12 від 27.02.1991 р., ЗУ "Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей" від 24.01.1995 р., та інші. [PERSON] вважала, що укладає договір позики, бо так домовлялась остання з [PERSON] , а документи на квартиру вона залишає у нотаріуса до моменту повернення займу. Нотаріус лише підкріпив впевненість [PERSON] , зазначивши, що як тільки кошти остання поверне [PERSON] , документи на квартиру будуть також повернуті. Сам [PERSON] в подальшому погрожував сім`ї позивачів, до моменту його смерті. І тільки після цього виникла можливість захисту своїх прав і матір`ю [PERSON] та [PERSON] було подано заяву до Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області (копія знаходиться в матеріалах справи). [PERSON] помилялася щодо наслідків оскаржуваного договору купівлі - продажу, вважала, що укладає договір про отримання коштів у борг. На момент вчинення вищезазначеної угоди дітям [PERSON] , як стороні за договором [PERSON] було 7 років, а [PERSON] , яка також виступала в договорі, як продавець на той час виповнилося 16 років. Як вбачається з договору купівлі - продажу від 24.09.1996, в порушення нормативних актів від імені дітей [PERSON] , які на час укладення правочину були неповнолітні, а [PERSON] не досяг 15 років, діяли вони особисто. Ані матір [PERSON] , ані батько [PERSON] , не вчиняли спірного правочину за семирічного сина [PERSON] , як і не надавали згоди на посвідчення договору купівлі-продажу квартири в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] . Отже, відчуження частки квартири за спірним договором купівлі-продажу відбулось без належної згоди батьків неповнолітніх дітей і органу опіки та піклування. Вважаю, що умови договору про відчуження 18/100 частки, що належали на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] , суперечать їх правам та інтересам, оскільки в результаті останні (в минулому діти) були позбавлені права на житло, адже спірну квартиру вони отримали шляхом реалізації права на приватизацію житла. Згідно роз`яснення\~п.\~5\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~28\~квітня 1978\~року №\~3\~«Про судову\~практику в\~справах про\~визнання угод\~недійсними» стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК). Отже, договір купівлі - продажу від 24.09.1996 за № 944, укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є недійсний з підстав передбачених ст. ст. 51, 53, 56 ЦК України. З дня укладання договору купівлі - продажу від 24.09.1996, позивачі продовжували жити в квартирі [ADDRESS] , виконували обов`язки власників квартири, протягом усіх 19 років сплачувала комунальні послуги та квартирну плату. Квитанції про сплату цих послуг заповнювалися на їх ім`я. Жодного договору з новим власником квартири укладено не було. [PERSON] ніколи до спірної квартири як до своєї не відносився, йому було відомо, що в квартирі проживає і зареєстрована родина [PERSON] , він ніколи не цікавився щодо оплати комунальних послуг, укладення договорів на утримання квартири та іншими питаннями щодо підтримання власності у належному стані. Тобто, на виконання правочину купівлі-продажу майно до нового власника не переходило і не передавалося. Так, дійсно, договір купівлі-продажу було посвідчено нотаріально та зареєстровано у Державному реєстрі прав власності на ім`я [PERSON] , але в реальності ця квартира не знаходилась у володінні останнього і він ніколи не відносився до неї як до своєї власності. [PERSON] не бажала продавати спільну квартиру, фактично вважала, що уклала договір займу. Розуміючі протиправність правочину купівлі-продажу житла, вчиненого [PERSON] під впливом помилки, неповнолітніми без згоди батьків та органу опіки, [PERSON] , дочекавшись повноліття [PERSON] , 04.06.2007 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом про визнання за ним права власності на 18/100 часток квартири [ADDRESS] . У вказаній позовній заяві [PERSON] підтверджує факт того, що з моменту укладення спірного правочину, кожен з його сторін продовжував проживати за своєю адресою. При цьому, обґрунтовує позов тим, що сторони забажали повернути угоду в первісний стан, однак зробити це не можуть, бо втратили оригінал договору. Як пояснив при зустрічі в суді [PERSON] родині [PERSON] , нотаріусом помилково було зареєстровано не договір займу, а договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , та він бажає повернути назад Родзевським право власності на квартиру шляхом укладення договору купівлі- продажу спірної нерухомості, але у зв`язку із втратою ним свого екземпляра договору це вчинити не надається за можливим без реєстрації за ним права власності за рішенням суду. [PERSON] та її діти повірили [PERSON] та в суді по справі № 2-5433/2007 визнали позовні вимоги [PERSON] , тому позов було задоволено. Після постановления судом рішення від 30.08.2007 року по справі № 2- 5433/2007 на підставі якого [PERSON] зареєстрував своє право власності на 18/100 квартири [ADDRESS] через три роки 02.02.2010 року. Окрім цього, ніяких дій не послідувало, родина [PERSON] як мешкала в спірній квартирі, так і продовжувала мешкати. На прохання [PERSON] довести обіцяне до результату щодо повернення права власності на квартиру її родини, останній спочатку пояснював, що йому ніколи цим займатися, а потім почав погрожувати фізичною розправою. [INFO] помер [PERSON] , 17.05.2013 року із заявою про прийняття спадщини після смерті останнього до Шостої Харківської державної нотаріальної контори звернулась донька померлого - [PERSON] , яка 16.01.2014 року за реєстровим № 1-39 отримала свідоцтво про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] . Відразу (протягом місяця) після отримання свідоцтва на спадщину щодо спірної квартири, а саме 21.02.2014 року [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом про виселення та зняття з реєстрації родини Роздевських з квартири [ADDRESS] . 13.10.2014 року за вказаним позовом у справі № 63 8/2707/14-ц було винесено заочне рішення. На підставі вказаного заочного рішення в 2015 році родину [PERSON] примусово виселено із єдиного житла. Отже, після вчинення оспорюваного правочину купівлі-продажу спірної квартири [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продовжували там проживати майже 20 років, тому були впевнені, що їх право власності є непорушне. Після того, як позивачів було примусово позбавлено єдиного житла, їх права були порушені, тому вони відразу (11.08.2015 року) звернулись до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] недійсним. На даний час, випадково, шляхом аналітичного дослідження інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з`ясувалось, що 23.10.2015 року 18/100 спірної квартири, які були зареєстровані на підставі свідоцтва про спадщину за № 268695063101, вибули із власності [PERSON] шляхом укладання двох договорів міни. Так, згідно договору міни № 3073 від 23.10.2015 року, засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бервено Н.І. [PERSON] обміняла 4/100 частини квартири [ADDRESS] у [PERSON] на побутову техніку з доплатою. Відповідно до договору міни № 3069 від 23.10.2015 року, засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бервено Н.І. [PERSON] обміняла 14/100 частини квартири [ADDRESS] у [PERSON] на побутову техніку з доплатою. На час укладення спірного договору купівлі-продажу квартири час переходу права власності було визначено моментом отримання речі (ст.128 ЦК УРСР), отже в даному випадку фактично права власності так і не перейшло до [PERSON] , оскільки після підписання оскаржуваного правочину родина [PERSON] мешкали там 19 років. Разом із тим договір купівлі-продажу є вочевидь протиправним та на підставі ст.ст. 51, 53, 56 ЦК УРСР має бути визнаний судом недійсним, а всі інші відчужувачі діяли під впливом помилки щодо правових підстав на отримання свідоцтва на спадщину та наступних договорів міни по відчуженню спірної квартири. Отже, належним способом захисту порушеного права власності позивачів є витребування майна від нинішніх його володільців [PERSON] та [PERSON] шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Виходячи із викладених вище обставин, а також те, що позивачів поза їх волею було позбавлено права власності на належну їм частину квартири, а відтак - наявні підстави для застосування положень ч. 1 ст. 388 ЦК України та витребування зазначеного майна на їх користь у [PERSON] та [PERSON] . На підставі вищевикладеного, вважаю, що договір купівлі-продажу нерухомого майна - 18/100 частин квартири [ADDRESS] , укладений 24.09.1996 року підлягає визнанню недійсним, на підставі ст.ст.51, 53, 56 ЦК УРСР. Відповідно до ст. 388 ЦК України 2004р., слід витребування із чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] 18/100 частини квартири [ADDRESS] , передавши її у володіння позивачів. Щодо розміру судових витрат, яку понесли позивачі, то на виконання п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України наводжу орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс: при зверненні до суду двома позивачами було сплачено 243,60 грн., за забезпечення позову - 121,80 грн., при уточненні позову додатково доплачено судовий збір в загальній сумі - 2802,32, грн. та за забезпечення позову - 352,40 грн. Отже, в загальній сумі судові витрати, яких понесли позивачі складають - 3520,12 грн. Ухвалою від 19.03.2018 клопотання [PERSON] представника [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про забезпечення позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з незаконного володіння, задоволено. Накладено арешт на 4/100 частини квартири [ADDRESS] , право власності на які зареєстровані за [PERSON] і 14/100 частин квартири [ADDRESS] , право власності на які зареєстровано за [PERSON] . Заборонити [PERSON] , [PERSON] здійснювати будь-які дії з метою відчуження чи передачі прав на 4/100 і 14/100 частин квартири [ADDRESS] , відповідно, іншим особам в будь-який спосіб (продаж, передача в оренду, дарування, міна тощо). Ухвалою від 19.08.2018 клопотання представника [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про витребування доказів, задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бервено Н.І. (адреса: м. Харків, пр. Правди, 5): - копію договору міни №3073 від 23.10.2015 р., за яким [PERSON] обміняв у [PERSON] 4/100 частини квартири [ADDRESS] , - копію договору міни №3069 від 23.10.2015 р., за яким [PERSON] обміняв у [PERSON] 14/100 частини квартири [ADDRESS] , на побутову техніку з доплатою. Для огляду та дослідження на час розгляду по суті справи №638/13269/15-ц витребувано з Дзержинського районного суду м. Харкова: - матеріали цивільної справи №638/2707/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інших про визнання втрати користування житловим приміщенням та виселення з квартири [ADDRESS] , - матеріали цивільної справи №2-5433/07 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на 18/100 частини квартири [ADDRESS] . 20.09.2018 представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву, яким просив застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що [PERSON] після незначного проміжку часу зрозуміла, що уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.08.2007 за [PERSON] було визнано право власності на оспорювану квартиру, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] позов визнали у повному обсязі. Представник позивачів в судовому засідання наполягала на тому, що строк позовної давності позивачами не пропущено і просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача та відповідач заперечували проти позовних вимог та проти тверджень представника позивача, що строк позовної давності не пропущений та його необхідно поновити, просили суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Відповідачем [PERSON] подано заяву, якою він просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлялася неодноразово належним чином, причина неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши пояснення представника позивачі, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно фотокопії договору купівлі продажу від 24.09.1996 « [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] купив 18/100 частини квартири [ADDRESS] . Ці 18/100 належали продавцям [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським центром приватизації державного житлового фонду 10.01.1996 за № 1-96-72634 П2. Свідоцтво було зареєстровано у Харківському МБТІ 10.01.1996 за № П-1-17688. Продаж вчинено за суму 5400, які продавці одержали від покупця ще до підписання договору. Договір посвідчено приватним нотаріусом Білоус О.М.» (т. 1 а.с.5-6). З копії свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] помер [INFO] (т. 1 а.с. 190). Згідно копії відповіді шостої Харківської державної нотаріальної контори ГТУЮ у Харківській області від 16.12.2016 за № 4412/01-16, 17.05.2013 із заявою про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , звернулася донька померлого [PERSON] . 16.01.2014 [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 191-192). В копії повідомлення архівного відділу виконавчого комітету Харківської міської ради від 11.09.15 за № 0-16, йде мова про те, що в архівному відділі Харківської міської ради за 1995-1996 роки РВК Дзержинського району в м. Харкові органу опіки і піклування дозволу в Дзержинському районі про надання дозволу на продаж 18/100 частини квартири [ADDRESS] , які належали неповнолітнім на той час [PERSON] та [PERSON] не виявлено (т. 1 а.с.23). Відповідно до копії інформації Харківського обласного державного нотаріального архіву ГТУЮ у Харківській області від 27.09.2015 за № 2197/01-18, повідомлено, що станом на серпень 2015 документи приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Білоусова Олексія Миколайовича на державне зберігання до Харківського обласного державного нотаріального архіву не передавалися. Згідно копії відповіді Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 17.09.2015 за № 0-56/01.01-19/: Наказом Міністерства юстиції України від 19.10.1998 за № 55/5 було анульоване свідоцтво про право на зайняття нотаріальної діяльності № 2031 від 22.01.1996, видане [PERSON] , у зв`язку із задоволенням відповідного подання управління юстиції, направленого з причин допущення нотаріусом неодноразових грубих порушень чинного законодавства при вчиненні нотаріальних дій. Розпорядженням Управління МЮ у Харківській області від 30.10.1998 за № 02-6/194 анульовано реєстраційне посвідчення № 14, видане [PERSON] . Цим же розпорядженням була створена комісія для передачі колишнім приватним нотаріусом до управління юстиції архівних матеріалів до початку належного функціонування державного нотаріального архіву Харківської області. Всі можливі заходи спрямовані на передачу до управління юстиції документів нотаріального діловодства та архіву не дали результатів. Також, у відповіді йде мова про те, що наказом Міністерства юстиції України від 12.08.1996 № 21/5 було внесено зміни до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зокрема її доповнено п. 2-1, яким закріплено, що нотаріальні дії, що вчиняються нотаріусами України, виконуються на спеціальних бланках нотаріальних документів. Зразок бланка, а також порядок обліку, зберігання та витрачення бланків нотаріальних документів встановлюються Міністерством юстиції за погодженням з Українською нотаріальною палатою. Абзацом 4 вказаного пункту Інструкції передбачено, що на бланках нотаріальних документів викладаються примірники: договорів відчуження майна (купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання). На бланках нотаріальних документів виконуються всі примірники документів, за винятком примірника, який залишається у справах нотаріальної контори чи у приватного нотаріуса. На виконання ухвали від 19.08.2018, приватний нотаріус ХМНО Бервено Н.І. надала: - копію договору міни №3073 від 23.10.2015 р., за яким [PERSON] обміняв у [PERSON] 4/100 частини квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 218); - копію договору міни №3069 від 23.10.2015 р., за яким [PERSON] обміняв у [PERSON] 14/100 частини квартири [ADDRESS] , на побутову техніку з доплатою (т. 1 а.с. 217). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, дата формування: 06.03.2018: - [PERSON] на праві приватної власності належить 4/100 квартири [ADDRESS] . Підставою виникнення права класності: договір міни, серія та номер:3075, виданий 23.10.2015; - [PERSON] на праві приватної власності належить 14/100 квартири [ADDRESS] . Підставою виникнення права класності: договір міни, серія та номер:3069, виданий 23.10.2015 (т. 1 а.с. 193-194). В судовому засіданні досліджено справу №2-5433/07, якою встановлено, що Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.08.2007 позов [PERSON] задоволено. Визнано за ним право власності на 18/100 часток квартири [ADDRESS] . У червні 2007 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 18/100 часток квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що 24 вересня 1996 року він придбав у відповідачів, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 18/100 часток квартири [ADDRESS] . Всі ці роки, починаючи з 1996 року, позивач та відповідачі мешкали кожен за своєю адресою, а згодом вирішили повернути договір до первісного стану, а саме: відповідачі забажали придбати 18/100 часток спірної квартири, що належать [PERSON] . У зв`язку з цим, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вирішили розірвати вказаний вище договір купівлі продажу, однак, в добровільному порядку через нотаріальну контору цього зробити не змогли, так як втратили документ, що підтверджував право власності позивача на частку квартири. Звернувшись до нотаріуса, що посвідчував вказану угоду, з`ясувалось, що він на даний час не працює, а документи не збереглись. Судовим розглядом було встановлено, що 04.06.2007 року [PERSON] звернувся до суду із вище зазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 18/100 часток квартири [ADDRESS] . Спірне нерухома майно було придбане позивачем на підставі договору купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 30.08.2007 року у справі ухвалено рішення, згідно якого визнано за [PERSON] право власності на 18/100 часток квартири [ADDRESS] . 05.12.2011 представник [PERSON] звернувся через канцелярію суду з заявою, якою просив надати матеріали справи №2-5433/07 для ознайомлення. Згідно розписки на заяві від 0512.2011, представник [PERSON] у повному обсязі ознайомився з матеріалами справи. 29.03.2013 [PERSON] звернулася через канцелярію суду з заявою про видачу їй копії рішення суду від 30.08.2007. 23.04.2013 копію рішення вона отримала. 24.04.2015 [PERSON] подала через канцелярію суду апеляційну скаргу на рішення від 30.08.2007, з посиланням на те, що про існування рішення Дзержинського районного суду м. Харкова вона дізналася лише вчора. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23.03.2017, апеляційне провадження, закрито. У мотивувальній частині ухвали вказано, що у жовтні 2016 року до суду з апеляційною скаргою в особі свого представника звернулася [PERSON] , до якої згодом приєдналися [PERSON] та [PERSON] . (а.с. 101-104, том 1) Як на підставу обґрунтування доводів апеляційної скарги, [PERSON] зазначає, що на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири її мати [PERSON] , не мала цивільної дієздатності. Між тим, сам договір купівлі продажу [PERSON] не оскаржує. Крім того, як свідчать матеріали справи, [PERSON] (відповідачка у вказаній справі, мати [PERSON] ), була присутня у судовому засіданні 30.08.2007 року під час ухвалення оскаржуваного рішення, та проти позову не заперечувала. (а.с. 70-73, том 1) Також, як вбачається з копії паспорту, що міститься на аркуші справи 65, том 1, на момент розгляду справи судом першої інстанції, [PERSON] була повнолітньою, а тому, доводи апелянта про те, що її мати не мала змоги захистити свої права на спірне житло належним чином, є безпідставними. Згідно положень ст. 16 ЦК України, особа на власний розсуд обирає спосіб захисту. Між тим, з окремою апеляційною скаргою [PERSON] до суду не зверталася, і рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2007 року не оскаржувала. Таким чином, суд прийшов до висновку, що права та інтереси апелянта у даному випадку жодним чином не зачіпаються, зокрема, і з тих підстав, що [PERSON] не є стороною за рішенням суду. Ухвала Апеляційного суду Харківської області від 23.03.2017 сторонами не оскаржувалася. Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч.ч. 4-5 ст. 82 ЦПК України). Отже, станом на час розгляду даної справи відпали підстави вважати порушеними права та інтереси позивачів укладенням оспорюваного ними договору купівлі-продажу квартири, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що сам договір купівлі продажу не оскаржувався. Підстави для\~визнання договору\~купівлі \~продажу спірної\~квартири недійсними,\~відсутні.\~Усі обставини\~купівлі \~продажу спірної\~квартири встановлені\~рішенням Дзержинського\~районного суду\~м.\~Харкова від\~30.08.2007\~і відповідно,\~витребовувати із\~чужого незаконного\~володіння у\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~18/100\~частини квартири\~ [ADDRESS] підстав\~у суду\~немає. Таким чином, позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , не може бути задоволений. Матеріали справи містять заяву представника позивачів, яким вона просила поновити строк позовної давності, посилаючись на те, [INFO] помер [PERSON] , з яким було укладено спірний договір купівлі-продажу, 17.05.2013 із заявою про прийняття спадщини після смерті останнього до Шостої Харківської державної нотаріальної контори звернулась донька померлого [PERSON] , яка 16.01.2014 за реєстровим № 1-39 отримала свідоцтво про право на спадщину на спірну квартиру. Протягом місяця після отримання спадщини [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом про виселення та зняття з реєстрації родини [PERSON] зі спірної квартири. 13.10.2014 за вказаним позовом було постановлено заочне рішення, яким в 2015 родину [PERSON] примусово виселено з квартири і відразу після цього родина [PERSON] звернулася до суду щодо визнання договору купівлі продажу спірної квартири, недійсним. В судовому засіданні представник позивача послалася на те, що під час розгляну справи №2-5433/07 позивач ввів їх в оману та пообіцяв, що після того, як сім`я [PERSON] погодиться з позовом, це допоможе вирішити питання за для майбутнього повернення останнім спірного житла. Також, представник позивача посилалася на те, що [PERSON] дізналася про рішення у справі №2-5433/07 тільки в 2015 році, але усі доводи викладені в заяві та доповнені представником усно у судових засіданнях спростовуються вищевикладеним. Щодо застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України, то позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» у статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. А тому недостатньо доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення його цивільного права. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше. Цей обов`язок випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України у відповідній редакції, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу її вимог і заперечень. З огляду на таке, підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності судом не встановлено. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у позові відмовлено, судовий збір з відповідача не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed