Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

17.10.2022 позивачка [PERSON] звернулася в суд з даним позовом, в якому просить змінити формулювання причини її звільнення з посади продавця непродовольчих товарів з пункту 2 частини 1 ст. 41 КЗпП України на пункт 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, зобов`язавши відповідача ФОП [PERSON] внести зміни до трудової книжки відповідно до п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: в розділі "Відомості про роботу" зазначити : "Запис №04 є недійсним, звільнена з посади продавця непродовольчих товарів за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з 14.06.2021 по 16.09.2022 позивачка працювала на посаді продавця непродовольчих товарів у ФОП [PERSON] в магазині " [INFO] " по [ADDRESS] . 16.09.2022 позивачка була звільнена з займаної посади по п.2 ст. 41 КЗпП України. Стверджує, що будь-яких дій, які б давали б підстави для втрати довір`я до неї з боку відповідача вона не вчиняла, але у зв`язку з небажанням ФОП [PERSON] продовжувати з нею трудові відносини вона написала заяву про звільнення її з посади продавця непродовольчих товарів по п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, яка була проігнорована відповідачем, а тому вона надіслала її поштою на поштову адресу відповідача рекомендованим листом. Такі ж заяви написали інші продавці непродовольчих товарів, які працювали у вищевказаному магазині. Стверджує, що її звільнено протиправно за п.2 ст. 41 КзпП України та бажає змінити формулювання причин її звільнення, а саме як звільнення за угодою сторін. 15.11.2022 відповідачка ФОП [PERSON] надіслала до суду заяву свідка, в якій вказала, що [PERSON] , яка працювала продавцем непродовольчих товарів згідно укладеного трудового договору та договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність допустила умисні або необережні дії, що призвели до втрати товарно-матеріальних цінностей, не повідомила про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження матеріальних цінностей. Крім того, вона мала вживати превентивних заходів на попередження завдання шкоди, а також повідомляти про такі ризики. Також згідно матеріалів попередніх інвентаризацій, доповідної записки та акту інвентаризації від 16.09.2022 року та зауважень до інвентаризації підписаною [PERSON] було встановлено, що з 14.09.2022 року продавці непродовольчих товарів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перешкоджали та не брали участь у проведенні товарно матеріальних цінностей, хоча була присутня в приміщенні магазину, але не виконувала свої посадові обов`язки, перешкоджала нормальному проведенню інвентаризації та обов`язків покладених на неї трудовим договором та порушенням трудової дисципліни. Відмовлялася разом з іншими працівниками магазину підписувати акт про проведення інвентаризації. На підставі вищевказаних даних [PERSON] здійснила умисно або необережно дії, які дають підстави для втрати до неї довір`я. 29.11.2022 відповідачка ФОП [PERSON] надіслала до суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнала посилаючись на те, що підставою для звільнення працівника є угода сторін, коли сторони трудових відносин дійшли згоди щодо звільнення. Такої згоди вона не давала. Позивач, яка працювала продавцем непродовольчих товарів згідно укладеного трудового договору та договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність допустила умисні або необережні дії, не повідомляла відповідача про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження матеріальних цінностей в магазині, що призвели до втрати відповідачем товарно-матеріальних цінностей на понад 95 000 грн. Результатами проведеної інвентаризації з 14.09.2022 по 16.09.2022 року було встановлено надлишок в сумі + 3536,44 грн., разом з тим відповідно до попередніх інвентаризацій за період з 07.06.2022 року по 16.09.2022 року загальна сума нестач товарно-матеріальних цінностей в магазині становить -96 880,50 грн. Найбільша недостача в магазині виникла при проведені попередньої інвентаризації, яка проводилася 25.08.2022 року в якій виявилася недостача товарно-матеріальних цінностей на суму- 97 257,60 грн. Позивач була присутня при проведені інвентаризації та підтвердила недостачу підписавши акт списання недостачі №456220 від 25.08.2022р. Розмір матеріальної шкоди заподіяної саме позивачем на даний момент не встановлено, так як в магазині разом з нею одночасно працювало декілька продавців з якими були укладені договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Твердження позивача про не вчинення будь-яких винних дій, що дали б підставу для втрати довіри до неї та те що вона написала заяву про звільнення в зв`язку з небажанням відповідача продовжувати трудові відносини є суперечливими та не підтверджені жодними доказами. Позивачка не хотіла працювати, адже навіть якщо вона хотіла звільнитися, позивач мав звільнятися за власним бажанням попередивши відповідача за 2 тижні. В результаті умисних дій позивача яка самовільно покинула робоче місце 16.09.2022 року так як і інші продавці непродовольчих товарів, в магазині відповідач залишилася на деякий час без працівників, вимушена була на декілька днів закрити магазин, так як потрібно було набирати персонал, чим позивач завдала ще більшої матеріальної шкоди, так як позивач не попереджала про свої наміри про звільнення, не попередила письмово роботодавця про звільнення за два тижні. Від неї не надходило жодних доповідних записок про всі обставини, що відбуваються умисні або необережні дії, що загрожують забезпеченню збереження матеріальних цінностей в магазині, що призвели до втрати відповідачем товарно-матеріальних цінностей. Це передбачено підписаним позивачем договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, а саме в абз.3 п.1 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність зазначено, що працівник своєчасно має повідомляти адміністрацію підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження матеріальних цінностей. Позивач вислала заяву від 16.09.2022 року на звільнення за угодою сторін на поштову адресу, яку відповідач отримала 19.06.2022 року, але згоди на розірвання договору саме за п.1 ст.36 КЗпП України не надавала. Від позивача так як і від інших продавців непродовольчих товарів не надходило до відповідача чи до її представників жодних доповідних записок чи повідомлень, що передбачено договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, невиконання цього призвело до втрати нею товарно-матеріальних цінностей на суму понад 95 000 грн., а останньою інвентаризацією, що почалася 14.09.2022 року всі працівники магазину відмовлялися проводити інвентаризацію та не визнавали повноваження [PERSON] та [PERSON] хоча попередня інвентаризацію, яка проводилася 25.08.2022 року були також вони, що підтверджує те, що продавці непродовольчих товарів магазину в тому числі і позивач свідомо колективно перешкоджали перевірці фактичній наявності матеріальних цінностей, так як знали про наявну недостачу та не бажали надалі працювати. Адже для чого покидати 16.09.2022 року самовільно робоче місце для направлення поштою заяви про звільнення за угодою сторін, якщо в магазині ще були представники відповідача. Відповідач стверджує, що позивач здійснила умисно або необережно дії, які дають їй підстави для втрати до неї довір`я та звільнити її саме за п.2 ст.41 КЗпП України. 11.05.2023 представник позивачки, адвокат Дудін Л.В., подав до суду заяву про уточнення позовних вимоги, в якій просив змінити формулювання причини звільнення позивача з посади продавця непродовольчих товарів з пункту 2 частини 1 ст. 41 КЗпП України на частину 1 статті 38 КЗпП України, зобов`язавши відповідача ФОП [PERSON] внести зміни до трудової книжки позивача, а саме: в розділі "Відомості про роботу" зазначити: "Звільнена з посади продавця непродовольчих товарів за ч.1 ст. 38 КЗпП України. Позивачка [PERSON] та її представник, адвокат Дудін Л.В., в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просили позов задовольнити та змінити формулювання причини звільнення [PERSON] з посади продавця непродовольчих товарів з пункту 2 частини 1 ст. 41 КЗпП України на пункт 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, зобов`язавши відповідача ФОП [PERSON] внести зміни до трудової книжки відповідно до п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: в розділі "Відомості про роботу" зазначити: "Запис №04 є недійсним, звільнена з посади продавця непродовольчих товарів за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Відповідачка ФОП [PERSON] надіслала до суду письмову заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги не визнає оскільки від позивачки [PERSON] жодної заяви роботодавцю письмово за два тижні до розірвання трудового договору на невизначений термін не надходило, як це передбачено ст. 38 КЗпП України. Просила справу розглянути у її відсутність та у задоволенні первісних і уточнених позовних вимог відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що з квітня 2022 року по 16 вересня 2022 року працювала у ФОП [PERSON] в магазині "Gabis" продавцем непродовольчих товарів. 16.09.2022 вона як завжди прийшла на роботі біля 07 год. 50 хв., однак магазин вже був відкритий. В магазині перебувало п`ятеро невідомих людей, які їй та іншим дівчатам повідомили, що вони звільнені і не працюють вже в даному магазині. Їх не було допущено до роботи. Одного чоловіка, який перебував в магазині, вона раніше бачила, він проводив ревізію, а інші люди були їй не відомі та [PERSON] не було. Жодних підтверджуючих документів їм надано не було, а тому вони викликали поліцію, так як невідомі люди відкрили магазин і не допускають їх до роботи. Після приїзду поліції вони написали заяви про звільнення за згодою сторін, однак дані заяви у них прийняті не були, а їм роздрукували накази про звільнення. Після чого вони свої заяви про звільнення направили поштою. Чому її звільнили їй не відомо. Трудову книжку вона забрала в м. Калинівка, за місцем знаходження відповідача, однак саму [PERSON] не бачила та з нею не спілкувалася. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, свідка та дослідивши матеріали справи суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 14.06.2021 між фізичною -особою підприємцем [PERSON] (фізична особа) та [PERSON] (працівник) був укладений трудовий договір № 23 між працівником і фізичною особою яка використовує найману працю, згідно якого вказаний договір є безстроковим, працівник зобов`язаний виконувати роботу продавця-консультанта, а фізична особа зобов`язується оплачувати працю працівника у розмірі 6120 грн. на місяць. Згідно наказу (розпорядження) №00000000038-0000000023 від 14.06.2023 про прийняття на роботу [PERSON] прийнято на роботу з 15.06.2021 в "Центр взуття " м. Бершадь продавцем непродовольчих товарів. 14.06.2021 між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Наказом (розпорядження) № я0000000103-0000000023 про припинення трудового договору (контракту) 16.09.2022 [PERSON] звільнено з посади продавця непродовольчих товарів м. Бершадь 2 "Центр взуття" на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України. Позивачка вважає таке звільнення незаконним, оскільки будь-яких винних дій, які давали б підстави для втрати довір`я до неї з боку відповідачки вона не вчиняла. Оскільки відповідачка не бажала продовжувати з нею трудові відносини вона написала заяву про звільнення її з посади непродовольчих товарів по п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, яку надіслала на поштову адресу відповідача, тому просить змінити формулювання причини її звільнення з посади продавця непродовольчих товарів з пункту 2 частини 1 ст. 41 КЗпП України на пункт 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, зобов`язавши відповідача ФОП [PERSON] внести зміни до трудової книжки відповідно до п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: в розділі "Відомості про роботу" зазначити: "Запис №04 є недійсним, звільнена з посади продавця непродовольчих товарів за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Відповідачка стверджує, що підставою для звільнення працівника є угода сторін, коли сторони трудових відносин дійшли згоди щодо звільнення. Такої згоди вона не давала. Позивач, яка працювала продавцем непродовольчих товарів згідно укладеного трудового договору та договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність допустила умисні або необережні дії, не повідомляла її про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження матеріальних цінностей в магазині, що призвели до втрати нею товарно-матеріальних цінностей на понад 95 000 грн. Результатами проведеної інвентаризації з 14.09.2022 по 16.09.2022 року було встановлено надлишок в сумі + 3536,44 грн., разом з тим відповідно до попередніх інвентаризацій за період з 07.06.2022 року по 16.09.2022 року загальна сума нестач товарно-матеріальних цінностей в магазині становить -96 880,50 грн. Найбільша недостача в магазині виникла при проведені попередньої інвентаризації, яка проводилася 25.08.2022 року в якій виявилася недостача товарно-матеріальних цінностей на суму- 97 257,60 грн. Позивач була присутня при проведені інвентаризації та підтвердила недостачу підписавши акт списання недостачі №456220 від 25.08.2022р. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 3 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл, тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довіри до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстав утрати довіри може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайняття їх прийманням, зберіганням транспортуванням, розподілом і т.п), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100цс16. Як роз`яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Утрата довір`я може бути не тільки результатом скоєння певних дій, а й такого проступку, який дає підстави зробити висновок про те, що подальше залишення такого працівника на роботі з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей може призвести до утрати цих цінностей. Однією з підстав звільнення працівника з роботи є угода сторін (п. 1 ч. 1ст. 36 КЗпП), коли сторони трудових відносин, а саме роботодавець і працівник дійшли згоди щодо звільнення. Ініціатором припинення трудового договору за цією підставою може бути як працівник, так і роботодавець. Так, ініціювати звільнення за угодою сторін може працівник шляхом подання роботодавцеві відповідної заяви, або ж роботодавець через направлення працівникові повідомлення про запропоноване звільнення за угодою сторін. Головною умовою звільнення з роботи за угодою сторін є домовленість між працівником і роботодавцем, яка зафіксована відповідною заявою, і є доказом того, що сторони узгодили це питання між собою, і не мають щодо цього ніяких заперечень. Звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. Законодавством не встановлено відповідного порядку або термінів припинення трудового договору за угодою сторін. У кожному конкретному випадку вони визначаються окремо. Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1ст. 36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Відповідно, трудовий договір може бути припинено в будь-який час після досягнення згоди щодо цього між працівником та роботодавцем. Дату припинення трудового договору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП визначають сторони трудового договору за взаємною домовленістю. У разі недосягнення згоди сторонами щодо припинення трудового договору на підставі п. 1 ч. 1ст.36 КЗпП України, трудовий договір може бути припинено з інших підстав, передбачених ст.36 КЗпП України. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивачка [PERSON] написала заяву про звільнення з посади продавця непродовольчих товарів за угодою сторін 16.09.2022, після одержання наказу (розпорядження) № я0000000103-0000000023 про припинення трудового договору (контракту) від 16.09.2022, яким її звільнено з посади продавця непродовольчих товарів м. Бершадь 2 "Центр взуття" на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України. Вказану заяву було направлено на адресу відповідача та отримано останньою 19.09.2022. Таким чином, припинення трудового договору між сторонами на підставі угоди не мало місце, оскільки до винесення наказу № я0000000103-0000000023 позивачка не зверталася з заявою про звільнення у належний спосіб до відповідача, який у свою чергу належним чином відреагував би на таке звернення. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За приписами ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. В п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Наведене дозволяє дійти висновку, що суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування. Наведене відповідає висновку Верховного Суду, наведеному в постановах від 27.11.2019 у справі №321/1179/16-ц та від 29.01.2020 у справі №524/679/19, який вказав, що у випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення: власне бажання та прогул, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування. В даному випадку роботодавець - відповідачка не пов`язував звільнення позивача за угодою сторін, докази, що вона помилилася у формулюванні підстав звільнення відсутні. Наказ (розпорядження) № я0000000103-0000000023 про припинення трудового договору (контракту) позивач не оспорює, скасувати не просить. Зважаючи на викладене та враховуючи, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав при незгоді з підставами її звільнення з посади, позовні вимоги про зміну формулювання звільнення задоволенню не підлягають. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed