Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

Рух справи 25.10.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 24.10.2022, за підписом представника позивача - адвоката Бреуса Є.В. (діє на підставі ордеру) в якій позивач просить суд: - визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] ( [ADDRESS] ; ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] ; ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) квартиру [ADDRESS] , загальною площею 93,4 кв.м., житловою площею 52,6 кв.м.; - визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] ( [ADDRESS] ; ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] ; ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) нежитлове приміщення загальною площею 3,2 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] ; - визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] ( [ADDRESS] ; ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] ; ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) транспортний засіб автомобіль Nissan Note, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ; - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за [PERSON] ( [ADDRESS] ; ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 93,4 кв.м., житловою площею 52,6 кв.м.; - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за [PERSON] ( [ADDRESS] ; ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 93,4 кв.м., житловою площею 52,6 кв.м.; - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за [PERSON] ( [ADDRESS] ; ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 3,2 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за [PERSON] ( [ADDRESS] ; ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 3,2 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за [PERSON] ( [ADDRESS] ; ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину транспортного засобу - автомобіля NissanNote, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ; - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за [PERSON] ( [ADDRESS] ; ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину транспортного засобу - автомобіля Nissan Note, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ; - стягнути з [PERSON] ( [ADDRESS] ; Ідентифікаційний номер: [NUMBER] )на користь [PERSON] ( [ADDRESS] ; ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) понесені судові витрати». Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.10.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 03.11.2022. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) було направлено запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Відповідь на такий запит надійшов до суду 19.11.2022. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25.11.2022 вказану позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання було призначено на 16.03.2023. 16.03.2023 підготовче засідання у справі було відкладено на 06.04.2023 у зв`язку з клопотанням позивача через неможливість явки його представника та неотриманням відзиву на позов, а також з огляду на посилання представника відповідача на вчинення дій щодо врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди. 06.04.2023 підготовче засідання у справі було перенесено на 06.07.2023 у зв`язку з неявкою представника позивача та клопотанням представника відповідача про відкладення судового розгляду для надання можливості мирного врегулювання спору. У зв`язку з перебування головуючого у справі на лікарняному, 06.07.2023 судове засідання не відбулось та було перенесено на 28.09.2023. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28.09.2023 підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті на 30.11.2023. 30.11.2023 розгляд справи було відкладено на 01.02.2024 у зв`язку з клопотанням представника відповідача про відкладення судового розгляду для надання матеріалів справи на ознайомлення. У судому засіданні 01.02.2024 сторони та їх представники підтримали доводи та вимоги, викладені у письмових заявах, поданих до суду. Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити, а у разі задоволення позовних вимог в частині автомобіля, просив здійснити його поділ шляхом стягнення на користь відповідача 1/2 частини вартості автомобіля Nissan Note, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Під час судового розгляду справи здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 247 ЦПК України. Обґрунтування позову В обґрунтування позову вказується, що 09.09.2006 [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач) зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим виконкомом Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, серія [NUMBER] . Зазначається, що у шлюбі народились діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] . Як стерджується в позові, перебуваючи у шлюбі, сторони вирішили придбати власне житло та нежитлове приміщення за спільні кошти та оформити право власності на відповідача. Позивач вказує, що 14.03.2017 між товариством з обмеженою відповідальністю «РЄНТ-СЕРВ1С» та відповідачем укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Загальна ціна продажу квартири, яка відчужується за вказаним Договором, визначена сторонами у 1 272 695,26 грн без ПДВ. Також, зазначається, що 25.05.2017 за відповідачем було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 3,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, серія та номер 838, виданий 25.05.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нациною М.О. Крім того, звертається увага на те, що сторонами у шлюбі придбано автомобіль Nissan Note, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , право власності на який 17.10.2020 зареєстровано на позивача. Зі слів позивача, у 2021 році сторони перестали вести спільне господарство та фактично припинили шлюбні відносини. У позові наголошується на тому, що 30.12.2021 року [PERSON] подано позов до Солом`янського районного суду м. Києва про розірвання шлюбу з [PERSON] . Як зазначається у позові, 20.06.2014 укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку, відповідно до якого [PERSON] продав [PERSON] 48/100 (сорок вісім сотих) ід.ч. житлового будинку [ADDRESS] . Позивач вказує, що згідно з Договором, вказаний житловий будинок, частка якого відчужується, є особистою приватною власністю продавця, набуто в порядку спадкування. Як стверджується у позові, документом, що підтверджувало право власності продавця на момент продажу, було свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 22.04.2013 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., за реєстром № 2576. Також, позивач вказує, що за домовленістю сторін, ціна відчужуваної частини житлового будинку встановлена у розмірі 149 967,00 грн. Крім того, позивач звертає увагу на відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, які на його думку підтверджують розмір його доходів. Таким чином, позивач вважає, що долучені до позовної заяви докази, підтверджують його фінансову участь у придбанні спільного майна. Щодо правової позиції відповідача 27.02.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 58-62). У відзиві вказується, що вказана позивачем вартість майна, що підлягає поділу у розмірі 9 287 589,30 грн, не є дійсною вартістю майна на час розгляду справи. На думку відповідача, заявлена сума не підтверджена необхідними доказами, а скріншоти з веб-сайту ОЛХ не можуть вважатися підтвердженням вартості спірного майна. У відзиві звертається увага, на те що відповідач разом з відзивом надає суду такі ж скріншоти з веб-сайту ОЛХ та Дом.Ріа, які вказують на інші, ніж заявлені позивачем ціни трикімнатних квартир в Солом`янському районі міcта Києва. Також, відповідач заперечує щодо того, що частина майна, яка підлягає поділу була куплена за рахунок коштів, отриманих позивачем від реалізації житлового будинку [ADDRESS] , оскільки, на її думку, доказів на підтвердження використання вказаних коштів для купівлі майна подружжя до суду не надано. Відповідач наголошує, що майно, що виступає предметом спору не було куплено за кошти, які є особистою власністю позивача. Як стверджується у відзиві, доказ, який має підтвердити фінансову участі позивача у придбанні спільного майна, а саме: відомості з Державного реєстру фізичних осіб, є нечитабельним, а тому на думку відповідача не може бути прийнятим судом до уваги. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 09.09.2006 (а.с. 10). У цьому шлюбі у подружжя народились діти, а саме: син - [PERSON] , [INFO] (а.с. 13), син - [PERSON] , [INFO] (а.с.11), [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30.06.2023 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 09.09.2006 виконкомом Новогуйвинської селищної ради Житомирської району Житомирської області, актовий запис № 100, - розірвано (https://reyestr.court.gov.ua/Review/111920681). Згідно з наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою № 82386179 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 19) квартира, загальною площею 93.4 кв.м., житлова площа 52.6 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстрована за [PERSON] ; підстава реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер 446, виданий 14.03.2017, видавник ПН КМНО Сохнич К.М. До матеріалів справи долучено копію договору купівлі-продажу від 14.03.2017 (а.с. 14-18), укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «РЄНТ-СЕРВІС» (Продавець) та [PERSON] (Покупець), згідно з умовами якого [PERSON] придбала у власність (купує) квартиру [ADDRESS] . При цьому, в п. 17 такого договору зазначено наступне: «цей договір вчиняється за згодою подружжя Покупця - [PERSON] , яка викладена в заяві, підпис на якій засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сохнич К.М., 27 листопада 2014 року за реєстровим № 1983». (а.с. 17). З наданою позивачем копії інформаційної довідки № 82386179 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 20) вбачається, що нежитлове приміщення, загальною площею 3.2 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстрована за [PERSON] ; підстава реєстрації: договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, серія та номер 838, виданий 25.05.2017, видавник ПН КМНО Нацина М.О. З долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про реєстрації транспортного засобу від 17.10.2020 (а.с. 21), вбачається, що власником автомобіля Nissan Note, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] є [PERSON] . Крім того, матеріали справи містять копії: договору купівлі-продажу частину житлового будинку від 20.06.2014 (а.с. 22-24); відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків (25-27); Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.10.2023 у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що: «згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними». Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22). Висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21). Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.08.2023 у справі № 2-7539/08, провадження № 61-12934 св 22). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Суд враховує, що відповідно до ч 1 ст. 70 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). [PERSON] належними та допустимими доказами не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є її процесуальним обов`язком. Натомість, змістом договору купівлі-продажу спірної квартири від 14.03.2017, зокрема, п.17, підтверджено, що гроші, які були витрачені на придбання такої квартири, є спільною сумісною власністю подружжя, а придбана квартира також є об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набута подружжям за час шлюбу. Установивши, що квартира [ADDRESS] загальною площею 93.4 кв.м., придбана під час шлюбу сторін, суд дійшов висновку про те, що це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між сторонами у рівних частинах, шляхом визнання за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині квартири за кожним в порядку поділу спільного майна подружжя, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростована. Як вбачається з матеріалів справи, право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 3.2 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 25.05.2017, серія та номер 838, виданий 25.05.2017, видавник ПН КМНО Нацина М.О. зареєстровано за відповідачем [PERSON] під час шлюбу сторін. За таких обставин, суд приходить до висновку, що це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між сторонами у рівних частинах, шляхом визнання за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині за кожним в порядку поділу спільного майна подружжя - нежитлового приміщення № 22 загальною площею 3.2 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Аналіз матеріалів справи свідчить, що автомобіль засіб Nissan Note, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] було придбано в період перебування подружжя у шлюбі, тому він є об`єктом спільної сумісної власності, а тому кожна зі сторін має рівні права на нього, оскільки у даній справі сторонами у справі презумпцію спільності такого майна подружжя спростовано не було. Задоволення вимоги про поділ квартири як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачем та колишньою дружиною права власності на її частину за кожним саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. Тому у немає підстав для зазначення в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо квартири. Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності. У випадку, якщо заявлено вимогу про поділ майна, то скасування рішення чи запису про проведену державну реєстрацію права не є належним способом захисту прав члена подружжя. У такому випадку державний реєстратор здійснює відповідну реєстраційну дію на підставі рішення суду про поділ майна подружжя та визнання за ними ідеальних часток на майно. Наведені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц, провадження №14-22цс20. Щодо клопотання представника відповідача про поділ майна шляхом стягнення на користь відповідача 1/2 частини вартості автомобіля Nissan Note, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , суд звертає увагу на наступне. Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 175/1025/20 (провадження № 61-814св23) залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч ч.ч. 1, 7 ст. 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації. Якщо за позовом одного із подружжя суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у неподільному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів. Разом з тим, суд нагадує, що в силу приписів ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд наголошує, що відповідач з зустрічним позовом у справі не звертався, до дня винесення рішення у справі питання про інший порядок поділу спірного майна подружжя не ставив, відповідних позовних вимог та доказів на їх підтвердження не заявляв та не надавав. З огляду на наведене, відповідне клопотання, заявлене представником відповідача після закриття підготовчого провадження у справі, підлягає залишенню без розгляду. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що звертаючись з позовом у даній справі позивачем було сплачено судовий збір у сумі 12 405,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 8218-7229-4364-4593 від 23.10.2022 (а.с. 8). З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 12 405,00 грн судового збору сплаченого за подання позовної заяви (а.с. 8). Враховуючи наведене,

Outcome: approved