Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-01 00:00:00

Дніпровська міська рада 14 серпня 2023 року звернулась до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеною позовною заявою, в якій просила суд визнати відумерлою спадщину, що складається з 1/3 частини квартири [ADDRESS] , що відкрилась після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та передати її у власність територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради; визнати відумерлою спадщину, що складається з 1/3 частини квартири [ADDRESS] , що відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , та передати її у власність територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Позов мотивований тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06 грудня 2002 року, виданого ВАТ ДМЗ ім. Петровського по 1/3 частині квартири [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на 1/3 частину вказаної квартири. [INFO] помер [PERSON] , після його смерті відкрилась спадщина на 1/3 частину спірної квартири. Листом від липня 2022 року голова правління ОСББ «І.Мазепи-21» Нікітін І.В. повідомив, що власник 1/3 квартири [ADDRESS] [PERSON] вже понад 7 років проживає в Австралії. Відповідач в квартирі не проживає, проживає в іншій державі, до нотаріальної контори не звертався, спадкові права не оформлював, інші спадкоємці відсутні. Тому в позивача наявні правові підстави для визнання після смерті [PERSON] та [PERSON] відумерлою. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 16 серпня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 грудня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд по суті. Представник позивача Дніпровської міської ради надала клопотання з проханням розглядати справу без застосування технічних засобів, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву від нього не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі відповідно до діючого законодавства. Представник третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «І.Мазепи-21» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить по 1/3 частині квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 грудня 2002 року, виданого ВАТ ДМЗ ім. Петровського (а.с. 9). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 11). Після її смерті відкрилась спадщина на 1/3 частину вищезазначеної квартири. Згідно з відповіддю Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 09 вересня 2023 року після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , спадкова справа не заводилась (а.с. 33). [INFO] помер\~ [PERSON] \~(а.с.\~10).Після його смерті відкрилась спадщина на 1/3 частину спірної квартири. З матеріалів спадкової справи № 638/2011, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , вбачається, що: -23 липня 2011 року з заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулась донька [PERSON] ; -16 серпня 2011 року з заявою про прийняття спадщини після його смерті звернувся син [PERSON] ; -17 серпня 2011 року з заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулась донька [PERSON] (а.с. 34-49). Також встановлено,\~що [PERSON] \~зареєстрований за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~з 24\~липня 1989\~року,\~що підтверджуєтьсякопією паспорту та довідкою № 6601 від 29 жовтня 2012 року (а.с. 41-43). Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). На підставі статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України). Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Положеннями ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом частини 1 статті 1277 ЦК України уразі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини (ч. 2 ст. 1277 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1277 ЦК України спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно за його місцезнаходженням. Згідно статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Приймаючи до уваги те, що після смерті [PERSON] спадкоємцем є її син [PERSON] , який проживав зі спадкодавцем на час її смерті, та відповідно до ст. 1268 ЦК України є таким, що прийняв спадщину, до складу якої входить спірне нерухоме майно, а також останній не звертався до нотаріальної контори із заявою про відмову від її прийняття; крім того, після смерті [PERSON] спадкоємцями є його діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які прийняли спадщину шляхом звернення у встановлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, тому суд доходить висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач, відповідно до вимог ст. ст. 335, 1277 ЦК України не довів належними, допустимими та достатніми доказами факт відсутності спадкоємців за законом або за заповітом, усунення їх від права на спадкування чи про неприйняття ними спадщини або про відмову від її прийняття. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позивач від сплати судового збору звільнений на підставі п. 15-1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», його позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому судові витрати слід віднести за рахунок держави. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed