Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

14.11.2023 позивач в особі представника звернувся до суду з даним позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги, мотивує наступним. [INFO] квартиронаймач даної квартири [PERSON] помер. 04.02.2005 баба позивача та відповідача [PERSON] та [PERSON] (батько позивача та відповідача) приватизували у рівних частках 29/50 частини квартири, зокрема кімнату [ADDRESS] площею 15.10 кв.м., кімнату № 7 площею 12.30 кв. м.та балкон площею 0.87 кв.м. (відповідно до свідоцтва проправо власності № [NUMBER] , видане Хортицькою районною адмінітрацією Запорізької міської ради). В подальшому, [PERSON] , померла. Спадкоємцем після її смерті є її син [PERSON] . Інші члени цієї родини квартиронаймача, крім позивача та відповідача на теперішній час не проживають та не зареєстровані за вказаною адресою. Отже, на сьогодні 29/50 частини цієї квартири належить на праві власності [PERSON] , а інша частина у розмірі 21/50 є не приватизованою та належить територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Разом з тим, відповідач у вказаній квартирі без поважних причин не проживає, нею не користується більше ніж два роки з листопада 2021 року.(відповідно до акту від 03.11.2023 про не проживання особи зі місцем реєстрації). Наведені обставини, на думку позивача, свідчать про наявність передбачених ст.\~ст. 71, 72 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) для визнання відповідачем таким, що втратив право користування житловим приміщенням (квартирою) за адресою: [ADDRESS] , оскільки останній відсутній у вказаному житловому приміщені більше шести місяців без поважних причин. Сторони в судове засідання не з`явились, однак раніше до суду надіслано заяву про розгляд справи без їх участі з підтримкою позовних вимог (третя особа [PERSON] ), (позивач в особі представника), а також розгляд справи без їх участі. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін, на підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі ч. 3 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України справу розглянуто у відсутність відповідача на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у спосіб визначений ст. 16 даного Кодексу. У свою чергу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що відповідач більше шести місяців без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням відповідно до ст. ст. 71, 72 Житлового кодексу України (далі - ЖК України). В силу вимог ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Також, вказаною статтею ЖК України передбачено випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснив Пленум ВСУ у постанові від 12.04.1985р. «Про деякі питання , що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.\~71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Отже, звертаючись до суду із позовною вимогою про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України, позивач повинен належними та допустимими доказами довести факт не проживання відповідача за місцем своєї реєстрації понад шість місяців та відсутність поважності причин такого не проживання. У відповідності до вимог ст. ст. 64, 65 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. А отже, предметом доказування при вирішенні вказаного спору є доведення порушення житлових прав позивача та перешкоджання йому зі сторони відповідача у праві користування квартирою, у якій він зареєстрований. Із наданих письмових доказів, судом встановлено наступне. [INFO] квартиронаймач [PERSON] помер. Так, 04.02.2005 бабуся позивача та відповідача [PERSON] та [PERSON] (батько позивача та відповідача) приватизували у рівних частках 29/50 частини квартири, зокрема кімнату № [NUMBER] площею 15.10 кв.м., кімнату № 7 площею 12.30 кв. м.та балкон площею 0.87 кв.м. (відповідно до свідоцтва проправо власності № [NUMBER] , видане Хортицькою районною адмінітрацією Запорізької міської ради). Згодом, [PERSON] , померла. Спадкоємцем після її смерті є її син [PERSON] . Інші члени родини квартиронаймача, крім позивача та відповідача на теперішній час не проживають та не зареєстровані. На сьогодні, 29/50 частини цієї квартири належить на праві власності [PERSON] , а інша частина у розмірі 21/50 є не приватизованою та належить територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Відповідач у квартирі без поважних причин не проживає, нею не користується більше ніж два роки з листопада 2021 року (відповідно до акту від 03.11.2023 про непроживання особи зі місцем реєстрації).. Відповідач відсутній у вказаній раніше квартирі більше шести місяців. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В силу приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Так, ст. 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних права бо виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Водночас, звертаючись до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач надав доказ, який підтверджує лише факт не проживання особи за місцем своєї реєстрації (акт від 03.11.2023 про непроживання особи зі місцем реєстрації), натомість жодних доказів, які підтверджують відсутність поважності причин такого не проживання позивачем суду не надано. Відповідно до ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку про недоведеність належними та допустимими доказами позовних вимог позивачем про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що у свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed