Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт, що [PERSON] на момент своєї смерті проживав разом з дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; визнати факт, що [PERSON] на момент своєї смерті проживала разом із своєю донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом на житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані наступним. [INFO] померла [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] , в будинку батьків з дитинства. Вказаним домоволодінням володів [PERSON] , в якому він проживав разом зі своєю донькою [PERSON] та донькою [PERSON] , які після смерті [PERSON] фактично вступили в володіння його майном. [PERSON] померла [INFO] , та на момент її смерті з нею разом проживала донька [PERSON] , яка також прийняла спадщину фактичну після смерті своєї матері. У [PERSON] та [PERSON] також був син [PERSON] , який народився [INFO] , та помер [INFO] . Позивач по справі є сином [PERSON] , а тому має право на спадщину, яка належала б його батькові [PERSON] після смерті його батьків. Позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак постановою державного нотаріуса Четвертої ХМДНК було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки листи у прибудинковій книзі склеєні, що унеможливлює встановити коло спадкоємців та місце відкриття спадщини. Чоловік [PERSON] не є спадкоємцем жодної з черг після смерті [PERSON] , тому позивач є єдиним спадкоємцем другої черги за правом представлення після смерті [PERSON] . Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, від представника позивача - адвоката Ус В. на електронну адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовну заяву підтримав, та просив її задовольнити. Представник відповідача ХМР в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило, на адресу суду надав пояснення, в яких просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, та за наявними в справі доказами. 14.09.2021 до Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява, та розподілена судді Ляху М.Ю. Ухвалою судді від 01.10.2021 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.01.2022 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 19.10.2022 здійснено повторний автоматизований розподіл вказаної справи, справу перерозподілено судді Зубу Г.А. Ухвалою судді від 03.04.2023 вказану справу прийнято до провадження судді. Ухвалою суду від 11.07.2023 закрито підготовче провадження по вказаній справі, справу призначено до судового розгляду по суті, та задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належало ціле домоволодіння, яке розташовано за адресою: в [ADDRESS] (стара адреса [ADDRESS] ), що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на будову від 14.01.1961 (а.с. 13). 23.06.1940 між [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] , було укладено шлюб, від якого народились діти: [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до копії прибудинкової книги, у спірному домоволодінні були зареєстровані: [PERSON] , як власник, [PERSON] (дружина власника), [PERSON] (донька) та [PERSON] (син), та [PERSON] (зять), який також помер [INFO] . Після смерті [PERSON] , [PERSON] спадщину прийняла фактично їх донька [PERSON] . Позивач по справі є сином [PERSON] . Відповідно до акту про спільне проживання станом на 1979 рік, [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] разом зі своєю дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] . Відповідно до акту про спільне проживання станом на 1994 рік, [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] до своєї смерті разом з донькою [PERSON] та її чоловіком [PERSON] , що також підтверджується формою Б (а.с. 40). [INFO] померла тітка позивача [PERSON] , та після її смерті відкрилась спадщина на спірне домоволодіння, в якому вона була зареєстрована станом на час своєї смерті (а.с. 126). Інші особи не значаться зареєстрованими у вказаному домоволодінні. Позивач як спадкоємець за законом після смерті [PERSON] у встановлений законом строк звернулась до 4 ХМДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї тітки. Інших заяв про прийняття спадщини до нотаріальної контори від інших спадкоємців не надходило. За вказаних обставин, позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Постановою завідувача 12 ХДНК від 13.07.2021, позивачу відмовлено у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину після його тітки [PERSON] , померлої [INFO] на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки не надано документів, які підтверджують місце відкриття спадщини та коло спадкоємців померлого [PERSON] . Вказані обставини стали підставою для звернення до суду за захистом свого порушеного права. На підтвердження вказаних позовних вимог в матеріалах справи міститься копія домової книги, та копія свідоцтва про право особистої власності на будівлю, з яких вбачається, що [PERSON] належало спірне домоволодіння, в якому він проживав, що і є місцем відкриття спадщини останнього відповідно до ч.1 ст. 1221 ЦК України. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вказали, що у спірному домоволодінні проживали бабуся [PERSON] та дідусь [PERSON] , та їх діти [PERSON] та [PERSON] , які на цей час вже померли. Дітей у [PERSON] не було, а її чоловік також давно помер. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Юридичні факти - це обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Суд, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про встановлення фактів, що мають юридичне значення, оскільки від них залежить право позивача на спадкування. Згідно ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Згідно роз`яснень викладених в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] померли до набуття чинності ЦК України, та позивач зазначає, що після смерті останніх спадкоємцями було прийнято спадщину фактично. Згідно ч.1 ст. 524 ЦК УРСР (чинної на час виникнення спірних правовідносин) спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Нормами статей 548, 549,554 ЦК УРСР визначено, що для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Статтями 529, 530 ЦК УРСР встановлено черги спадкоємців за законом, а саме, спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Умовою переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. У постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17 (провадження № 61-11869св 19) зазначено, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі з обов`язкового страхування; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. (статті 1216,1217 ЦК України) Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Під спадкуванням за правом представлення розуміють особливий порядок закликання до спадкування спадкоємців за законом, коли одна особа у випадку смерті іншої особи, яка є спадкоємцем за законом, до відкриття спадщини ніби заступає на її місце і набуває право спадкування тієї частки у спадковому майні, яку отримав би померлий спадкоємець, якби він був живий на момент відкриття спадщини. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступенів, це означає, що у разі смерті до відкриття спадщини дітей спадкодавця, право на спадкування переходить до їхніх дітей (онуків спадкодавця), у разі смерті до відкриття спадщини онуків спадкодавця, право на спадкування отримають їхні діти (правнуки спадкодавця), у разі смерті до відкриття спадщини правнуків спадкодавця - їхні діти (праправнуки спадкодавця) і т. д. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 643/1216/15-ц (провадження № 61-6924св18). Встановивши, що позивач звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї тітки, проте у зв`язку з відсутністю доказів місця відкриття спадщини та неможливістю встановлення кола спадкоємців померлого [PERSON] , державним нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при пред`явленні позову та ухваленні рішення за вимогами про право спадкоємців на майно судовий збір визначається судом, виходячи із загальної вартості майна, і витрати на його оплату покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок спадкоємця. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved