Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначив, що за рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 12.09.1995 року був визнаний дійсним укладений між сторонами договір міни, за яким позивач отримав у власність квартиру по [ADDRESS] . 26.09.1995 року право власності позивача на вказане житло було зареєстроване в БТІ. В листопаді 2023 року позивач звернувся до державного реєстратора з питання реєстрації своїх прав на вказане житло в реєстрах, але отримав відмову у зв`язку з відсутністю самого договору міни. Натомість відповідно до положень діючого на час укладення договору міни законодавства право власності у позивача на відповідне житло виникло в нього з моменту передачі йому даної квартири в 1995 році. Посилаючись на викладене, позивач просив визнати за ним право власності на вказану житлову квартиру. \~ \~ \~ \~Від позивача надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та визнання позову. Визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб і відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України є підставою для задоволення позову. З огляду на те, що належним чином повідомлені сторони до суду не з`явилися, в матеріалах справи є достатньо даних про права та обов`язки сторін, суд ухвалив про слухання справи за відсутності сторін. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] ; копію рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 12.09.1995 року по справі №2-341/95; реєстраційний напис БТІ; копію витягу х Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва; копію рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій від 29.11.2023 року; копію висновку про вартість об`єкту оцінки від 08.12.2023 року), суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, які визнані відповідачем, і можливість задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що у червні 1995 року позивач [PERSON] на підставі укладеного з відповідачем [PERSON] договору міни отримав у власність квартиру по [ADDRESS] . Вказаний договір був визнаний дійсним рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 12.09.1995 року та на підставі такого рішення 26.09.1995 року за позивачем було зареєстроване право власності на вказане житло в БТІ. Комплекс наданих позивачем доказів свідчить про те, що він на підставі визнаного в подальшому судом дійсним договору отримав у власність квартиру по [ADDRESS] , яка була зареєстрована за ним в БТІ та в якій позивач зареєстрував своє місце проживання. Крім того самим рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 12.09.1995 року було встановлено, що договір міни між сторонами був ними виконаний. Відповідно до\~ст.\~128\~ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. За такого, отримавши на підставі договору житло, позивач відповідно до діючих на той час норм набув право власності на нього, що в подальшому було підтверджене судовим рішенням та посвідчене БТІ. Подальша зміна законодавства не може спростовувати набуті особою правомірно цивільні права. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст. 392 ЦК України передбачає можливість визнання права власника майна і в тому разі, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами або підлягає сумніву. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. При цьому, в даному випадку позивач отримав для проживання квартиру в 1995 році та близько сорока років проживає в ньому, як у власному житлі, отримав вказане житло на законних існуючих на той час підставах та за ним було зареєстроване право власності на таке житло, що на час виникнення вказаних правовідносин гарантувало позивачу набуття права власності на таке житло. Саме вказані встановлені судом факти дають підстави для висновку про отримання позивачем спірного житла у власність. Вказані обставини у комплексі з визнанням відповідачем позову і з урахуванням принципів верховенства права, пропорційності та завдань цивільного судочинства вказують на необхідність задоволення позову визнання за позивачем права власності на житлову квартиру. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За такого, у зв`язку з визнанням відповідачем позову позов підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~Оскільки позов підлягає задоволенню у зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, то відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» позивачу має бути повернено з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved