Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] (відповідач - 1) та ПрАТ "СК «ЮНІВЕС» (відповідач - 2) про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою. Позивач просить суд стягнути з [PERSON] , моральну шкоду у розмірі 428 000,00 грн та матеріальну шкоду у розмірі 28 000,00 грн та з ПрАТ "СК «ЮНІВЕС» стягнути моральну шкоду у розмірі 72 000,00 грн та матеріальну шкоду у розмірі 72 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.07.2021 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі водія [PERSON] , який керуючи автомобілем "BMW 745І", д.н.з. [NUMBER] , рухався з боку вул. 6-ої Стрілецької Дивізії у напрямку пл. Перемоги, зі швидкістю близько 175,5 км/год, яка значно перевищувала допустиму швидкість на даній ділянці дороги, обмежену дорожнім знаком 3.29 ПДР України до 70 км/год та за участю водія [PERSON] , що керувала автомобілем «Toyota Auris» д.н.з. [NUMBER] . Пасажиру автомобіля «Toyota Auris», [PERSON] , який є сином Позивача, було спричинено внутрішньочерепну травму, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до настання смерті, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 28 вересня 2021 року. На момент настання ДТП, цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у ПрАТ «СК «ЮНІВЕС», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/000423518. Моральну шкоду позивач обґрунтовує душевними стражданнями, викликаними страхом та переживаннями, болем, дискомфортом, відчуттям безпорадності, що пов`язано у потребі сторонньої допомоги та завдання клопоту іншим, втратою психологічної впевненості та рівноваги через порушення сталого побуту та життєвих зв`язків, оскільки він втратив свого єдиного сина. Пережиті ними страждання вплинули та продовжують впливати на його психоемоційний стан, що характеризується переважно пригніченим настроєм, роздратованістю, апатією, виникненням депресії. Моральну шкоду з урахуванням принципу справедливості і розумності Позивач оцінює у розмірі 500 000,00 (п`ятсот тисяч) грн., відповідно до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 72 000,00 (сімдесят дві тисячі) грн вважає за потрібне стягнути з ПрАТ "СК «ЮНІВЕС» (Відповідача-2), решту у розмірі 428 000, 00 (чотириста двадцять вісім тисяч) грн - стягнути з [PERSON] (Відповідача-1). Матеріальну шкоду позивач оцінює у розмірі 100 000 гривень, з яких 62 500,00 грн. витрати на встановлення пам`ятника та 29 228,00 грн. оплата ритуальних товарів та послуг. Матеріальну шкоду позивач просить стягнути у пропорціях 72 000 грн. з ПрАТ "СК «ЮНІВЕС» (Відповідача-2) та 28 000 грн. з [PERSON] (Відповідача-1). Представник ПрАТ "СК «ЮНІВЕС» (Відповідача-2) надав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі та просить залучити до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] та ПрАТ «Страхова група «ТАС», а також стягнути витрати на правничу допомогу у сумі 14 000,00 гривень (зазначає, що докази, які підтверджують оплату витрат на правничу допомогу, будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції). Зазначає, що відповідно до п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Посилається на те, що законом встановлений розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, яке зобов`язаний виплатити страховик по страховому відшкодуванню розраховується саме на одного померлого, а не на потерпілого. Станом на момент дорожньо-транспортної пригоди мінімальний розмір заробітної плати становив 6000,00 грн., таким чином, загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілого - [PERSON] , становила 72 000,00 гривень. Враховуючи, що позивач не скористався своїм правом звернення до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування, а також не заявляв позовних вимог про стягнення страхового відшкодування моральної шкоди в межах кримінальної справи №201/9486/21, вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2023р. страхове відшкодування моральної шкоди, завданою смертю, в межах повного розміру було присуджено та виплачено [PERSON] , матері померлого [PERSON] . Вважає, що належним відповідачем в частині стягнення виплаченої страхового відшкодування моральної шкоди є [PERSON] , тому вона підлягає залученню до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову. Також ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» не визнає витрати на поховання, заявлені позивачем у повному обсязі, посилаюсь на те, що витрати на поховання в сумі 29 228,00 грн згідно з товарним чеком б/н від 06.07.2021р. та рахунком -замовленням № 691 від 06.07.2021р. не підтверджують понесення витрат саме позивачем. Відповідно до рахунку -замовлення № 691 від 06.07.2021р. замовником послуг є [PERSON] , якій ці витрати було відшкодовано на виконання вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2023р. Щодо витрат на спорудження надгробного пам`ятника у сумі 62500,00 грн, вважає, що документи, надані позивачем в підтвердження цих витрат, оформлені з порушенням вимог, встановлених Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженою Постановою НБУ від 29.12.2017р. №148. Ухвалою суду від 30.10.2023 залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - [PERSON] та ПрАТ «Страхова група «ТАС». Відповідачі та треті особи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник Відповідача-2 у відзиві на позовну заяву просив розгляд справи здійснювати за його відсутності. Треті особи пояснень на позовну заяву не надали. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе, зі згоди позивача, на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані та надані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено у пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». При цьому шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина перша статті 1188 ЦК України). У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення частини 2 статті 1188 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.1188 ЦК України іншим особам (які не є власниками джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) шкода відшкодовується власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, які спільно завдали шкоду, незалежно від їх вини. Тобто, за змістом цієї норми, обов`язок по відшкодуванню шкоди в такому випадку покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них, якщо не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини. Згідно зі статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з п.9 ч.1 ст.7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 14-176цс18 (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Згідно пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно з частиною 35.1. статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Разом з тим, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 465/4287/15 зроблено правовий висновок, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права та відмовив у позові про стягнення страхового відшкодування з тих підстав, що Особа_1 не звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, оскільки у Законі № 1961-IV не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування. Особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком. Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону №1961-IV не містять. Відповідно до частини 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. В даному випаду, оскільки у цій справі беруть участь так само як і у кримінальній справі №201/9486/21 позивач [PERSON] та Відповідачі [PERSON] та ПрАТ «СК «ЮНІВЕС», то вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2023 року у справі №201/9486/21 має преюдиційне значення для цієї справи та наведені вище обставини не підлягають додатковому доказуванню. Щодо вимоги Позивача в частині стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «ЮНІВЕС» моральної шкоди у розмірі 72 000,00 гривень суд вирішив наступне. На день настання страхового випадку (03.07.2021 року) місячний розмір мінімальної заробітної плати становив 6000,00 гривень. Таким чином, гранична сума страхової виплати в розрахунку дванадцяти мінімальних заробітних плат на день настання страхового випадку дорівнює 72 000,00 гривень. Матір`ю загиблого [PERSON] було подано цивільний позов у кримінальному провадженні до ПрАТ «Страхова компанія «ЮНІВЕС» про відшкодування моральної шкоди у розмірі 72 000,00 гривень. Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/9486/21 від 16.01.2023 року ПрАТ «Страхова компанія «ЮНІВЕС» було зобов`язане виплатити моральну шкоду матері загиблого [PERSON] - [PERSON] у розмірі 72 000,00 гривень. Виплата даного страхового відшкодування підтверджена платіжною інструкцією №216 від 12.04.2023.

Outcome: partial