Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

позивач через свого представника адвоката Басюр Л.М., що діє на підставі ордеру серії ВС №1052398 від 17 лютого 2023 року, звернувся до суду з позовом про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] моральної шкоди завданої внаслідок незаконного звільнення з військової служби у розмірі 900000 грн., завданої Міністерством оборони України; просив звільнити від сплати судового збору, судові витрати покласти на Державну казначейську службу України. Разом з позовом представник позивача подала також аналогічну заяву про звільнення [PERSON] від сплати судового збору. Позов мотивує зокрема тим, що наказом Міністра оборони України від 16 квітня 2019 року №197 (по особовому складу) на виконання наказу Міністерства оборони України від 9 квітня 2019 року №67 КП позивача [PERSON] було звільнено з військової служби. Не погоджуючись із зазначеним звільненням позивач оскаржив його в судовому порядку та рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.001973, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року, визнано протиправними та скасовано накази Міністерства оборони України щодо звільнення з військової служби [PERSON] , поновлено на військовій службі як такого, що перебуває у розпорядженні першого заступника Міністра оборони України. 23 листопада 2020 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №1.380.2019.001973 (провадження №К/9901/28592/20) відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року. Вважає, що з врахуванням наведеного 25 лютого 2020 року є тим днем, коли [PERSON] стало відомо про порушення права, зокрема визнання протиправними та скасування наказів Міністерства оборони України щодо звільнення з військової служби, а відтак даний позов подається в межах встановленого строку звернення до суду за захистом. Вказує, що Третім слідчим відділом слідчого управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові внесено відомості 15 травня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №62019140000000459 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 426-1 КК України. До вказаного кримінального провадження [PERSON] залучено в якості потерпілого. Звертає увагу на те, що судовими рішеннями, що набрали законної сили, а відтак є преюдиційними для вирішення цієї справи, визнано незаконним рішення Міністерства оборони України щодо звільнення з військової служби позивача [PERSON] та зобов`язано поновити його на військовій службі. На обґрунтування ухвалених рішень суди встановили факти протиправності дій Міністерства оборони України як заподіювача шкоди та його вину, у тому числі причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Вказує, що внаслідок незаконного звільнення з військової служби [PERSON] пережив душевні страждання, пов`язаними із протиправною поведінкою, що була вчинена щодо нього Міністерством оборони України. При цьому звільнення з військової служби супроводжувалося проведенням службових розслідувань, накладенням дисциплінарних стягнень, що за своїм змістом містили спотворену інформацію щодо обставин, які відбувалися за участю сторін у справі, нехтуванням чинним законодавством Міністерством оборони України та ін. Також зазначає, що Львівським окружним адміністративним судом вказане вище рішення в частині, що стосується поновлення [PERSON] на військовій службі як такого, що перебуває у розпорядженні першого заступника Міністра оборони України, а також про стягнення грошового забезпечення за один місяць в розмірі 20686 грн. 93 коп. допущено до негайного виконання. На виконання судового рішення Львівським окружним адміністративним судом видано виконавчі листи, у тому числі щодо Міністерства оборони України як боржника із зобов`язанням останнього до вчинення дій спрямованих на негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на військовій службі. 30 березня 2020 року постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні №61441311 за невиконання без поважних причин рішення, що підлягає негайному виконанню на боржника - Міністерство оборони України накладено штраф на користь держави у розмірі 5100 грн., зобов`язано боржника виконати судове рішення протягом трьох робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення. 22 квітня 2020 \~ \~ \~ \~року постановою державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ у виконавчому провадженні №61441311 за повторне невиконання без поважних причин рішення, що підлягає негайному виконанню на боржника - Міністерство оборони України накладено штраф на користь держави у розмірі 10200 грн., зобов`язано боржника виконати судове рішення протягом трьох робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення. 5 червня 2020 року ВПВР ДДВС МЮУ закінчено виконавче провадження по виконанню судового рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.001973. 22 травня 2020 року державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ до Державного бюро розслідувань скеровано повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України, за фактом умисного невиконання рішення суду. 30 жовтня 2020 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва за результати розгляду справи №757/46547/20 зобов`язано уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого в м. Києві, внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування. 19 березня 2021 \~ \~ \~ \~року Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань розташованого в м. Києві внесено відомості за №62021100020000012 до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України (умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили), триває досудове слідство. Окрім цього на спонукання виконання рішення суду позивачем [PERSON] на адресу відповідача Міністерства оборони України було надіслано низку звернень з приводу неприпустимості нехтування судовим рішенням, що набрало законної сили. Листування з Міністерством оборони України тривало починаючи з часу ухвалення судового рішення до моменту поновлення на військовій службі [PERSON] . Лише 2 грудня 2020 року після спливу 10 місяців з наступного дня набрання законної сили судового рішення про поновлення позивача на військовій службі (26 лютого 2020 року) відповідачем Міністерством оборони України було видано наказ Міністра оборони України №630 про поновлення позивача [PERSON] на військовій службі та як наслідок зараховано до списків особового складу військової частини [NUMBER] м. Дніпро. Відповідачем Міністерством оборони України було допущено зволікання з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, поновлено позивача [PERSON] на посаду нижчу відносно тої, яку той обіймав до звільнення з військової служби, що на думку сторони позивача засвідчує факт не відновлення попереднього правового становища [PERSON] , яке у нього було до звільнення, що призвело до зниження ступеня престижу та ділової репутації позивача [PERSON] , а відтак заподіяння моральної шкоди від таких дій Міністерства оборони України. Вказує, що внаслідок зволікання з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, позивач [PERSON] переживав душевні страждання, пов`язані з протиправною поведінкою щодо нього. Протягом зазначеного періоду [PERSON] перебував у стадії невизначеності, що робило неможливим влаштуватися на роботу, залишати місце фактичного проживання, зокрема вчиняти дії, що могли б стати на заваді негайному поновленню на військовій службі Міністерством оборони України. А відтак вказане супроводжувалося вимушеними змінами у життєвих стосунках, душевними стражданнями (переживаннями), що завдало моральної шкоди. Зазначає, що обставини, які свідчать про зволікання відповідачем Міністерством оборони України з виконанням судового рішення описані в ухвалах Львівського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року у справі №1.380.2019.001973 та від 15 квітня 2020 року у справі №1.380.2019.001973, постанові Львівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року у справі №380/2557/20, постановах Шостого апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2020 року у справі №640/8690/20 та Восьмого апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2020 року у справі №380/2557/20, ухвалі Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 4 серпня 2020 року у справі №640/8690/20, що набрали законної сили. Окрім того звертає увагу на ряд рішень ЄСПЛ вказуючи, що відповідно до прецедентної практики такого право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презумується. Також вказує, що в подальшому 26 березня 2020 року Західним територіальним управлінням військової служби правопорядку Збройних Сил України, де на грошовому забезпеченні до звільнення з військової служби Міністерством оборони України перебував [PERSON] , було здійснено виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць, а 16 грудня 2020 року здійснено виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 19 квітня 2019 року (дата звільнення з військової служби [PERSON] ) по 25 лютого 2020 року (дата ухвалення судового рішення про поновлення на військовій службі [PERSON] ). Проте вказана виплата була з порушенням норм чинного законодавства, зокрема при виплаті грошового забезпечення [PERSON] за час вимушеного прогулу не проведено нарахування та виплату суми компенсації податку з доходів фізичних осіб, що зумовило звернення з позовом до суду за захистом порушених внаслідок такої виплати прав позивача на грошове забезпечення у повному розмірі. 7 червня 2021 року окремою ухвалою Львівського окружного адміністративного суду у справі №1.380.2019.001973 постановлено повідомити начальника ЗТУ ВСП ЗС України про протиправну бездіяльність щодо виконання рішення суду від 25 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.001973. та з метою усунення виявленого порушення закону на користь [PERSON] слід провести нарахування та виплату грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовця відповідно до статті 8 Закону №2011-Х1І та положень Порядку №44. 16 лютого 2022 \~ \~ \~ \~року Восьмим апеляційним адміністративним судом окрему ухвалу у справі №1.380.2019.001973 залишено без змін. Зазначає, що внаслідок не виплати грошового забезпечення за період вимушеного прогулу у повному розмірі позивач переживав душевні страждання, пов`язані з протиправною поведінкою щодо нього, що завдало моральної шкоди. Окрім того за період з 26 лютого 2020 року по 30 грудня 2020 року (фактичне виконання рішення про поновлення) відповідачем Міністерством оборони України середній заробіток за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.001973 позивачу виплачено не було. Як наслідок вказане зумовило [PERSON] звернутися з позовом до суду за захистом порушених прав. 9 грудня 2021 року рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/3009/21 частково задоволено позов [PERSON] до Міністерства оборони України, Військової частини [NUMBER] про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії. Зокрема вказаним судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо невиплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.001973 про поновлення на військовій службі за період з 26 лютого 2020 року по 30 грудня 2020 року включно та ухвалено стягнути з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за вказаний період. 5 жовтня 2022 року Восьмим апеляційним адміністративним судом рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/3009/21 залишено без змін. Відтак вказує, що внаслідок не виплати грошового забезпечення за період вимушеного прогулу у повному розмірі, не виплати середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення щодо поновлення на військовій службі позивач [PERSON] також поніс душевні страждання, пов`язані з протиправною поведінкою щодо нього, що завдало моральної шкоди. Також зазначає, що наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 27 липня 2021 року №225 [PERSON] звільнено у запас, відповідно до пункту другою частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з набуттям права на пенсійне забезпечення, а з 20 серпня 2021 року наказом №158 командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) виключено зі списків особового складу частини. Відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» [PERSON] набув право на пенсійне забезпечення. Підставою для призначення пенсії слугують матеріали сформованої Пенсійної справи серед яких є у тому числі видана за місцем перебування на фінансовому забезпеченні у період проходження військової служби довідка за встановленою формою щодо розміру грошового забезпечення особи, що набула право на пенсію у відповідності до Закону за останні 24 календарних місяці. Із судових рішень, що набрали законної сили вбачається, що в період з квітня місяця 2017 року по грудень 2020 року [PERSON] вважався таким, що проходив військову службу та перебував на фінансовому забезпеченні у ЗТУ ВСП ЗС України. Разом з тим ЗТУ ВСП ЗС України довідку про розмір грошового забезпечення за період з 1 серпня 2019 року по 30 грудня 2020 року, що охоплював б необхідний період для призначення пенсії не надавалося, а відтак [PERSON] у визначеному Законом розмірі пенсії за вислугу років не призначено. Вказані дії ЗТУ ВСП ЗС України перешкоджали [PERSON] реалізувати гарантоване Законом право на отримання ним пенсії, що завдало та завдає моральної шкоди позивачу - [PERSON] . Як наслідок вказане зумовило звернення з позовом до суду за захистом порушених прав [PERSON] шляхом визнання протиправною бездіяльність щодо відмови у наданні довідки про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії для обчислення пенсії відповідно до статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та абзацу восьмого пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року (зі змінами) за період з 1 серпня 2019 року по 30 грудня 2020 року. 7 квітня 2022 року рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/20745/21 задоволено позов [PERSON] до ЗТУ ВСП ЗС України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії. Восьмим апеляційним адміністративним судом рішення Львівського окружного адміністративного суду від 7 квітня 2022 року у справі №380/20745/21 залишено без змін. Разом з тим рішення Львівського окружного адміністративного суду від 7 квітня 2022 року у справі №380/20745/21, що набрало законної сили, виконано лише 9 грудня 2022 року шляхом видачі довідки, з відображенням складових грошового забезпечення, проте у зменшеному розмірі, що вливає на визначення розміру пенсії за вислугу років. А відтак знову спонукає [PERSON] до звернення у судові органи за захистом порушених прав та інтересів. Вважає, що вказане перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із протиправною діяльністю пов`язаною зі звільненням з військової служби та негативними наслідками, що настали для позивача. При цьому зазначає, що звільненню з військової служби передувало переслідування [PERSON] , що характеризувалося втручанням у його, та членів його родини приватне життя, чим заподіяно йому стрес та занепокоєння від переслідувань. Зокрема вказує, що незважаючи на наявність календарної вислуги років більш ніж 20 років перебування на військовій службі відносно [PERSON] було подано позов про виселення із займаного житлового приміщення, що суперечило ст.ст. 124, 125 ЖК Української РСР. Як наслідок рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року у справі №463/7345/19 у задоволені позову про виселення із службового жилого приміщення [PERSON] без надання іншого жилого приміщення відмовлено. Львівським апеляційним судом рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року у справі №463/7345/19 залишено без змін. А відтак вказане супроводжувалося душевними стражданнями (переживаннями) позивача та членів його родини, що також завдало моральної шкоди. Також наказом начальника Відділу з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України (по стройовій частині) від 22 лютого 2019 року №17 «Про внесення змін до послужного списку підполковника юстиції [PERSON] » (далі - Наказ №17) виключено зі складу сім`ї позивача його матір [PERSON] , що зумовило зміни в черговості забезпечення житловим приміщенням позивача [PERSON] . Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 9 червня 2020 року у справі №1.380.2019.002708 за позовом [PERSON] визнано протиправним та скасовано наказ №17, рішення суду набрало законної сили. Звертає увагу на те, що виданню вказаного вище наказу №17 передували запити до місця праці матері позивача, розголошення її персональних даних та ін. Стверджує, що мали місце також обставини використання Міністерством оборони України в особі його службових осіб завідомо підробленого документа, що містив підробку власного підпису [PERSON] , скерування необґрунтованих запитів до органів виконавчої влади м. Львова з намаганням заблокувати виплати [PERSON] одноразової матеріальної допомоги, як учаснику антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях за визначеною містом програмою. Такі протиправні дії знову ж таки спонукали [PERSON] до звернення з позовом до суду за захистом порушених прав. Як наслідок рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі №1.380.2019.005801, що набрало законної сили зобов`язано виконавчий комітет Львівської міської ради Управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради здійснити належні виплати. Вказане супроводжувалося душевними стражданнями (переживаннями) позивача, що завдало моральної шкоди. Відтак сторона позивача вважає, що останній має право на відшкодування моральної шкоди на підставі ст.ст. 1173, 1174, 1176 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 237-1 КЗпП України. При цьому звертає увагу зокрема на правову позицію Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду, викладену у постанові від 13 серпня 2020 року у справі №127/16375/19, в якій суд зазначив, що КЗпП не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань. їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Суд вказав, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення». Вважає, що позивач надав належні та допустимі докази того, що судовим рішенням встановлена вина відповідача Міністерства оборони України, його діяльність визнана неправомірною, тобто вину відповідача в спричиненні моральної шкоди позивачеві доведено, а відтак є підстави для задоволення позову. При цьому зазначає, що при визначені мінімального розміру відшкодування моральної шкоди позивач виходить із сум середньомісячної заробітної плати за час, що минув від моменту настання події (незаконного звільнення з військової служби), що спричинило моральну шкоду до припинення перебігу події (поновлення на військовій службі), тобто з 19 квітня 2019 року до 30 грудня 2020 року його середньомісячна заробітна плата становила 20686,93 грн./міс., тривалість вимушеного прогулу - 20 місяців, а відтак мінімальний граничний розмір моральної шкоди буде становити 413738,60 грн. Звертає увагу на те, що законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Щодо граничного розміру вказує, що протиправні дії відповідача складають не лише незаконне звільнення [PERSON] з військової служби, але й пов`язаним з цим фактом довготривалим зволіканням із виконанням судового рішення про поновлення на військовій службі, яке допущено судом до негайного виконання, переслідуванні [PERSON] шляхом втручання у його приватне життя, намаганням виселити його та членів його родини із житла, та зняти із квартирної черги членів його родини, поновленні на військовій службі на нижчу посаду та ін. З огляду на зазначене позивач переживав душевні страждання, що пов`язані з протиправною поведінкою щодо нього, протягом періоду вимушеного прогулу, в тому числі у період зволікання з виконанням судового рішення, [PERSON] перебував у стадії невизначеності, що робило неможливим влаштуватися на роботу, залишити місце фактичного проживання, зокрема вчиняти дії, що могли б стати на заваді негайному поновленню на військовій службі Міністерством оборони України. Вказане супроводжувалося вимушеними змінами у життєвих стосунках, душевними стражданнями (переживаннями), що очевидно завдало моральної шкоди. Відтак вважає, що з урахуванням вимог справедливості, порушення прав позивача, характеру і обсягу його страждань, є обґрунтованим визначити компенсацію моральної шкоди у розмірі 900000 грн. При цьому зазначає, що з врахуванням положень ЦК України, Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» така шкода має дути відшкодована державою, а кошти на відшкодування підлягають стягненню з Державного бюджету України. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 27 лютого 2023 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 28 лютого 2023 року в задоволенні заяви представника позивача [PERSON] адвоката Басюр Л.М. про звільнення позивача від сплати судового збору відмовлено; позовну заяву [PERSON] залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність виправити недоліки позовної заяви. 13 березня 2023 року до суду засобами поштового зв`язку надійшла заява представника позивача [PERSON] про продовження процесуального строку встановленого судом, в якій остання просила продовжити [PERSON] процесуальний строк встановлений судом для вирішення питання відкриття провадження у справі. Водночас того ж дня 13 березня 2023 року на адресу суду надійшла також заява представника позивача [PERSON] про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 15 березня 2023 року в задоволенні заяви представника позивача про продовження процесуального строку, встановленого судом, відмовлено, позовну заяву [PERSON] повернуто позивачу. Водночас постановою Львівського апеляційного суду від 4 липня 2023 року ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 15 березня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Матеріали справи надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 1 серпня 2023 року. Ухвалою суду від 2 серпня 2023 року відкрито провадження у справі та розпочато підготовче провадження у такій, призначено підготовче засідання на 31 серпня 2023 року. 16 серпня 2023 року до суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] , що діє на підставі довіреності у порядку передоручення від 24 квітня 2023 року, про скерування Казначейству як учаснику справи копії позовної заяви з додатками, відкладення призначеного на 31 серпня 2023 року судового засідання та надання (поновлення) строку для надання відзиву по справі. Водночас, згідно з рекомендованим повідомленням про вручення, що повернулось до суду 11 серпня 2023 року, відповідачем було отримано судову повістку про виклик у вказане підготовче засідання разом з додатками копією ухвали про відкриття провадження у справі, якою останньому було встановлено строк для подання відзиву, а також копію позовної заяви з додатками ще 8 серпня 2023 року. 22 серпня 2023 року до суду надійшла заява позивача [PERSON] про проведення судового засідання у даній справі в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 28 серпня 2023 року заяву позивача задоволено та доручено Господарському суду Закарпатської області забезпечити проведення підготовчого засідання у даній справі, яке відбудеться 31 серпня 2023 року у режимі відеоконференції із участю позивача [PERSON] 28 серпня 2023 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] , згідно з яким просить суд відмовити у задоволенні позову до Казначейства. Вказує,\~що заявлення позову безпосередньо до Казначейства є безпідставним. Зокрема відповідно до положень Конституції України, Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року, Бюджетного кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів і боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особам які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, згідно з яким Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Таким чином відповідно до наданих повноважень та завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, при цьому не несе відповідальності за шкоду, завдану іншими державними органами, відповідно не може бути самостійним відповідачем за такого роду позовами. Звертає увагу на спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади та посадової або службової особи вказаного органу при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ЦК України, а також правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2021 у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) вказуючи, що відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Зазначає, що позивачем подано позов до єдиного відповідача - Казначейства, однак будь-яких спільних прав чи обов`язків Казначейства, як державного органу, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів та органів, по відношенню до позивача немає, та таке не порушувало його законних прав чи інтересів. Щодо безпідставності позовних вимог стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку звертає увагу на те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» Казначейству, за бюджетною програмою передбачено видатки на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб в сумі 150000 тис. грн. Відповідно до частини 1 статті 2 БК України єдиний казначейський рахунок - рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує держану політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування, кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Вказує, що зважаючи на зазначене позивачем безпідставно визначено спосіб відновлення порушеного права шляхом стягнення коштів з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку, оскільки такого механізму не існує, що в подальшому може унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення таких позовних вимог. При цьому відповідач повідомляє, що Казначейством лише здійснюється виконання судових рішень про відшкодування шкоди шляхом стягнення коштів з Державного бюджету України за рахунок коштів відповідної бюджетної програми, звертаючи увагу на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16, згідно з яким кошти на відшкодування шкоди завданої державою підлягають стягненню з Державної бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. Також звертає увагу на судову практику щодо обов`язковості участі у такій категорії справ органів Казначейства, зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц, та вказує, що участь у даній справі Казначейства, як єдиного відповідача, є безпідставним оскільки сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України чи розпорядника бюджетних коштів не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Державної казначейської служби України чи її територіального органу. Також щодо відшкодування моральної шкоди звертає увагу на те, що свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує незаконним звільнення з військової служби та невиконанням судового рішення щодо його поновлення на службі, однак вказана обставина на думку відповідача не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Звертає увагу на те, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Вважає, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому відповідачем моральної шкоди. При цьому звертає увагу на положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року №5, постанови Пленуму Верховного Суду України 31 травня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» зазначаючи, що позивач повинен обґрунтувати, та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими дія (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заяви оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Також він повинен надати до суду обґрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути. Стверджує, що сам факт, як вказує позивач незаконного звільнення з військової служби та невиконанням судового рішення щодо його поновлення на службі, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. В підготовчому засіданні 31 серпня 2023 року позивач [PERSON] вказав, що відзиву не отримував, додаткового часу для отримання такого не потребує та спростовувати викладені у такому аргументи не бажає, оскільки вважає, що його позов є повністю обґрунтованим та підлягає задоволенню. На роз`яснення судом наслідків пред`явлення позову до неналежного відповідача та права, визначене ст. 51 ЦПК України, на залучення до участі у справі співвідповідача/заміну неналежного відповідача жодних клопотань не заявив. Ухвалою суду від 31 серпня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено таку до судового розгляду по суті на 28 вересня 2023 року, а також доручено Господарському суду Закарпатської області забезпечити проведення вказаного судового засідання у режимі відеоконференції із участю позивача [PERSON] 19 вересня 2023 року на адресу суду надійшла заява представника позивача [PERSON] , в якій остання просила суд повернутись до стадії підготовчого провадження та залучити до участі у справі співвідповідача Міністерство оборони України. Протокольною ухвалою судового засідання 28 вересня 2023 року заяву представника позивача задоволено частково та залучено до участі у справі у якості співвідповідача Міністерство оборони України, в поверненні до стадії підготовчого провадження відмовлено. У зв`язку з залученням нового відповідача вирішено оголосити перерву у розгляді справи для виклику такого. Окрім того, ухвалою суду від 28 вересня 2023 року доручено Господарському суду Закарпатської області забезпечити проведення судового засідання у даній справі 7 листопада 2023 року у режимі відеоконференції із участю позивача [PERSON] . Водночас в судовому засіданні 7 листопада 2023 року у розгляді справи оголошено перерву у зв`язку з відсутністю відомостей про вручення копії позову з додатками залученому співвідповідачу Міністерству оборони України. Ухвалою суду від 7 листопада 2023 року доручено Господарському суду Закарпатської області забезпечити проведення наступного судового засідання у даній справі 28 листопада 2023 року у режимі відеоконференції із участю позивача [PERSON] 21 листопада 2023 року до суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника відповідача Міністерства оборони України Шведи О.Б., що діє в порядку самопредставництва юридичної особи на підставі довіреності у порядку передоручення від 8 листопада 2023 року, про перехід у стадію підготовчого провадження у даній справі. Протокольною ухвалою судового засідання від 28 листопада 2023 року судом задоволено клопотання представника позивача та вирішено відповідно до ч. 4 ст. 51 ЦПК України розпочати розгляд справи спочатку та повернутись до стадії підготовчого провадження, вважати дане засідання підготовчим. В підготовчому засіданні 28 листопада 2023 року представник відповідача Міністерства оборони України Шведа О.Б. заявила усне клопотання про застосування строку позовної давності, просила відкласти розгляд справи для подання письмового клопотання. Позивач [PERSON] в даному підготовчому засіданні щодо відкладення розгляду справи заперечив та просив призначити справу до судового розгляду. Протокольною ухвалою від 28 листопада 2023 року судом було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим поставлено на обговорення питання про можливість призначення справи до судового розгляду. Ухвалою суду від 28 листопада 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено таку до судового розгляду по суті на 21 грудня 2023 року, а також доручено Господарському суду Закарпатської області забезпечити проведення вказаного судового засідання у режимі відеоконференції із участю позивача [PERSON] 13 грудня 2023 року до суду через систему «Електронний суд» надійшли письмові пояснення представника відповідача Міністерства оборони України Шведи О.Б., відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Зазначає, що Міністерство оборони України позовну заяву [PERSON] не підтримує та вважає такою, що не підлягає задоволенню. Зокрема звертає увагу на положення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 травня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказуючи, що аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 4 листопада 2020 року у справі №761/20966/17 та від 17 червня 2020 року №757/34188/17-ц. Також вказує, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, згідно з приписами п.6.4 «Методичних рекомендацій» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року №35-13/797), враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому вважає, що позивачем не подано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди у вигляді моральних (душевних) чи фізичних страждань, погіршення стану здоров`я, порушення нормальних життєвих зв`язків та стосунків з оточуючими людьми (виписки з медичної картки амбулаторного хворого, довідки про перебування на лікуванні), внаслідок дій (рішень) відповідачів, причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками указаними останнім, не надано доказів чим керувався позивач, визначаючи розмір відшкодування (не доведено, що саме на таку суму йому завдано шкоду, та не надано будь-якого розрахунку). 14 грудня 2023 року до суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника відповідача Міністерства оборони України Шведи О.Б. про застосування строків позовної давності. Вказує, що у даній позовній заяві позивачем зазначено, що 25 лютого 2020 року є тим днем коли [PERSON] стало відомо про порушення його права, зокрема визнання протиправними та скасування наказів Міністерства оборони України щодо звільнення з військової служби, а 29 вересня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з моральної шкоди завданої внаслідок незаконного звільнення. При цьому у позовній заяві позивач посилається на положеннями статті 237-1 КЗпП України щодо права працівника на відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди за наявності порушення його прав працівника у сфері трудових відносин, в тому числі незаконного звільнення. Відповідач звертає увагу на те, що відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Зазначає, що за змістом п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992р. за №9, встановлені КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. А згідно з п. 16 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством застосовується тримісячний строк позовної давності. Відтак вказує, що строк звернення до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням відповідно до вимог ЦК України у три роки сплинув 25 лютого 2023 року та відповідно до вимог КЗпП України у 3 місяці сплинув 25 травня 2020 року, а тому звернувшись до суду з цим позовом, позивач вважається таким, що пропустив строк звернення до суду. 21 грудня 2023 року позивач подав до суду заперечення щодо клопотання про відмову в позові у зв`язку з пропуском процесуального строку звернення до суду, відповідно до якого просить вважати зазначене клопотання юридично неспроможним. Звертає увагу на те, що право військовослужбовця на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, передбачено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та перебіг такої починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому накази Міністерства оборони України щодо звільнення з військової служби [PERSON] було визнано протиправними та скасовано рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року. Звертає увагу на те, що у трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у ст. 237 КЗпП, строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено. У сфері регулювання трудових відносин скорочена позовна давність визначена в ст. 233 вказаного Кодексу, відповідно до якої працівник має право звернутися до суду про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Ст. 268 ЦК України містить перелік вимоги, на які позовна давність не поширюється, однак цей перелік не є вичерпним, і частина друга вказаної статті дає можливість в законах встановлювати також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Вважає, що оскільки КЗпП не врегульовує питань, пов`язаних з відшкодуванням моральної шкоди, та не встановлює спеціальну позовну давність щодо вимог про її відшкодування, застосуванню підлягають положення ЦК України як основного акта цивільного законодавства. При цьому зазначає, що предметом позову є відшкодування моральної шкоди пов`язаної із незаконним звільненням військовослужбовця з військової служби. Порушення прав позивача відбулося у зв`язку з незаконними діями МО України, які є триваючими протиправними діями, що для позивача потребувало значного часу для відновлення таких прав, подання низки позовів та отримання відповідних рішень судів. Звертає увагу на те, що лише 21 та 23 листопада 2022 року на його картковий рахунок було зараховано грошові кошти за судовим рішенням у справі №380/20745/21, а 18 лютого 2023 року ним подано позов до суду про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним звільненням. Судове засідання 21 грудня 2023 року не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді Стрепка Н.Л. у відпустці до 28 січня 2023 року включно, наступне судове засідання призначено на 1 лютого 2024 року. Ухвалою суду від 29 січня 2024 року доручено Господарському суду Закарпатської області забезпечити проведення наступного судового засідання у даній справі 1 лютого 2024 року у режимі відеоконференції із участю позивача [PERSON] . В судовому засіданні 1 лютого 2024 року позивач [PERSON] позов підтримав з мотивів, викладених у такому, та просив його задовольнити. Представник відповідача Міністерства оборони України Шведа О.Б. в даному судовому засіданні щодо позову заперечила, просила застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Відповідач Державна казначейська служби України, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання 1 лютого 2024 року явку свого представника не забезпечила, про причини його неявки суд не повідомила. З врахуванням того, що даним відповідачем реалізовано його право на подання відзиву, відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та завершити розгляд справи за відсутностіпредставника такого. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Так пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі відшкодування моральної шкоди. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша, друга статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.001973 частково задоволено адміністративний позов [PERSON] до Міністерства оборони України, Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України, Західного територіального відділу з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України, Західного територіального управління військової служби правопорядку про визнання протиправними та скасування наказів, рішень, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу; визнано протиправними та скасовано рішення начальника Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України про накладення на [PERSON] дисциплінарних стягнень: від 25 березня 2019 року у виді догани (усно); від 4 квітня 2019 у виді суворої догани (усно); визнано протиправними і скасовано накази Міністра оборони України: від 9 квітня 2019 року №64 КП «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»; від 12 квітня 2019 року №67 КП «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»; від 16 квітня 2019 року №197 (по особовому складу) в частині, що стосується звільнення з військової служби у запас за підпунктом «д» (через службову невідповідність) підполковника юстиції [PERSON] , який перебуває у розпорядженні першого заступника Міністра оборони України; визнано протиправними та скасовано накази начальника Західного територіального відділу з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України: від 12.04.2019 №3 (з основної діяльності) «Про призупинення виплати грошового забезпечення»; від 19 квітня 2019 року №9 (про виключення [PERSON] з 19 квітня 2019 року зі списків особового складу Західного територіального відділу з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України та усіх видів забезпечення); поновлено [PERSON] на військовій службі як такого, що перебуває у розпорядженні першого заступника Міністра оборони України; стягнуто з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 211427 (двісті одинадцять тисяч чотириста двадцять сім) гривень 37 коп.; в задоволенні інших позовних вимог відмовлено. При цьому встановлено такий порядок виконання рішення суду щодо стягнення коштів - при нарахуванні та виплаті [PERSON] грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 211427,37 грн. роботодавцеві слід утримати з цієї суми та перерахувати у відповідні бюджети/фонди передбачені законодавством податки, збори та інші обов`язкові платежі. Окрім того рішення в частині поновлення [PERSON] на військовій службі як такого, що перебуває у розпорядженні першого заступника Міністра оборони України та стягнення грошового забезпечення за один місяць в розмірі 20686 (двадцять тисяч шістсот вісімдесят шість) гривень 93 коп. допущено до негайного виконання (https://reyestr.court.gov.ua/Review/88115066). Під час розгляду вказаної справи адміністративним судом було встановлено зокрема, що [PERSON] з 1996 року проходив військову службу в лавах Збройних Сил України, з 17 березня 2017 року обіймав посаду начальника Західної територіальної групи з питань запобігання та виявлення корупції, має військове звання «підполковник юстиції», науковий ступінь «кандидат юридичних наук», є учасником бойових дій. 15 березня 2019 року Перший заступник Міністра оборони України видав наказ №13, яким (серед іншого) увільнено [PERSON] від займаної посади начальника Західної територіальної групи та зараховано в розпорядження першого заступника Міністра оборони України; [PERSON] залишається на термін перебування у розпорядженні на всіх видах забезпечення та у списках Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України, виконує обов`язки військової служби, визначені начальником Управління. 19 березня 2019 року т.в.о. начальника Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України видав припис, яким [PERSON] на виконання наказу від 15 березня 2019 року №13 визначено здати займану посаду начальника Західної територіальної групи з питань запобігання та виявлення корупції та 25 березня 2019 року прибути до Управління у розпорядження Першого заступника Міністра оборони України для вирішення організаційних питань. 10 квітня 2019 року т.в.о. начальника Західного відділу з питань запобігання та виявлення корупції видав наказ №5, відповідно до якого підполковник юстиції [PERSON] вважається таким, що справи та посаду здав та вибув до Управління з питань запобігання та виявлення корупції МОУ в розпорядження першого заступника МОУ для вирішення організаційних питань; з 10 квітня 2019 року виключений зі списків особового складу Західного відділу з питань запобігання та виявлення корупції. 11 квітня 2019 року перший заступник Міністра оборони України видав наказ №20, відповідно до якого примітку наказу МОУ №13 від 15 березня 2019 року викладено в новій редакції, зазначено, що підполковник юстиції [PERSON] залишається на термін перебування у розпорядженні на всіх видах забезпечення та у списках Західного територіального відділу з питань запобігання та виявлення корупції, виконує обов`язки військової служби, визначені начальником Управління з питань запобігання та виявлення корупції МОУ. Наказом Міністра оборони України № 67 КП «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» від 12 квітня 2019 року за неналежне виконання службових обов`язків, визначених вимогами статті 11 Статуту внутрішньої служби на [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення «звільнення з військової служби за службовою невідповідністю». 16 квітня 2019 року Міністр оборони України в порядку реалізації дисциплінарного стягнення «звільнення з військової служби за службовою невідповідністю» видав наказ №197 (по особовому складу), яким [PERSON] звільнено з військової служби в запас відповідно до підпункту «д» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через службову невідповідність). 19 квітня 2019 року т.в.о. начальника Західного територіального відділу з питань запобігання та виявлення корупції МОУ на виконання наказу від 16 квітня 2019 року №197 (по особовому складу) видав наказ від №9 (по стройовій частині), яким [PERSON] виключено із списків особового складу Західного територіального відділу запобігання корупції МОУ та знято з усіх видів забезпечення. Розрахунок по грошовому забезпеченню проведено з [PERSON] 25 квітня 2019 року. Також 19 квітня 2019 року на підставі звернення начальника Управління запобігання корупції МОУ до Міністра оборони України та з метою перевірки всебічності та повноти службового розслідування, проведеного офіцерами ГУ ВСП ЗС України за фактом подання [PERSON] до конкурсної комісії службової характеристики, на підставі доповіді за результатами якої з пропозицією про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та висновків вказаного службового розслідування Міністром оборони України було винесено вказаний вище наказ №67 КП, наказом №183 було призначено службове розслідування, яке доручено групі офіцерів Головної інспекції Міністерства оборони України. За результатами цього службового розслідування видано наказ МОУ від 15 травня 2019 року №81 КП «Про результати службового розслідування», де констатовані недоліки, які були допущені офіцерами ГУ ВСП ЗС України в ході розслідування, зокрема не забезпечення всебічності, повноти та об`єктивності з`ясування обставин, проведення розслідування без встановлення причин, що сприяли правопорушенню тощо. Аналізуючи обставини справи суд дійшов висновку, що подання військовослужбовцем до конкурсної комісії вищого навчального закладу для зайняття посади науково педагогічного складу проекту службової характеристики не пов`язане з виконанням ним службових обов`язків чи здійсненням повноважень за займаною посадою, а також не мало негативних наслідків для інтересів військової служби. При цьому суд зазначив, що твердження відповідача про службову невідповідність позивача за наведених у наказі №67КП від 12 квітня 2019 року обставин є необґрунтованим та помилковим, а застосоване до нього дисциплінарне стягнення надмірно суворим та протиправним. Оцінюючи доводи учасників справи щодо дотримання відповідачем принцип співмірності (відповідності суворості стягнення ступеню тяжкості проступку) суд врахував, що на позивача було накладено чи не найсуворіший в ієрархії дисциплінарних стягнень, визначених статтею 68 Дисциплінарного статуту вид дисциплінарного стягнення. Суд вважав, що навіть у випадку трактування вчинку позивача як дисциплінарного проступку при обранні виду дисциплінарного стягнення Міністр оборони України не врахував можливість застосування до останнього більш м`яких дисциплінарних стягнень, як от «пониження в посаді», «пониження в військовому званні на один ступінь» тощо. Суд вважав вагомими посилання позивача на те, що: за 23 роки військової служби він до 25 березня 2019 року не притягувався до дисциплінарної відповідальності, натомість багаторазово заохочувався командирами (начальниками) різних рівнів, востаннє - наказом Міністра оборони України від 14 червня 2018 року; результати щорічного оцінювання позивача за 2018 рік, відповідно до яких Міністр оборони України та начальник Управління з питань запобігання та виявлення корупції зробили висновок про його відповідність займаній посаді, оцінили рівень його теоретичних знань як високий, а практичні уміння та навички як достатні (для виконання завдань за посадою). Відтак розглядаючи вказану справу адміністративний суд прийшов зокрема до висновку про те, що наказ №67 КП від 12 квітня 2019 року не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та пропорційності, тому підлягає скасуванню. А також, що з огляду на протиправність наказу №67 КП від 12 квітня 2019 року та задоволення позовних вимог [PERSON] про його скасування підлягають задоволенню також похідні позовні вимоги про скасування наказів Міністра оборони України від 16 квітня 2019 року №197 (по особовому складу) та начальника Західного територіального відділу запобігання корупції №9 від 19 квітня 2019 року про виключення із списків особового складу. При цьому вирішуючи вимогу позивача про поновлення його на посаді начальника Західної територіальної групи з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України або на посаді, що є не нижчою аніж та, яку він обіймав до звільнення, суд зауважив, що такі не підлягають до задоволення, оскільки на дату звільнення з військової служби підполковник [PERSON] не займав жодної посади та перебував у розпорядженні першого заступника Міністра оборони України. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі №1.380.2019.001973 апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишено без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року з питань відстрочення виконання судового рішення без змін (https://reestr.court.gov.ua/Review/91970768). Також постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі №1.380.2019.001973 залишено без задоволення апеляційну скаргу Міністерства оборони України, до якої приєднався Міністр оборони України, та апеляційну скаргу Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.001973 залишено без змін (https://reestr.court.gov.ua/Review/91970769). Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року у справі №1.380.2019.001973 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року у справі за позовом [PERSON] до Міністерства оборони України, Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України, Західного територіального відділу з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України, Західного територіального управління військової служби правопорядку про визнання протиправними та скасування наказів, рішень, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу (https://reestr.court.gov.ua/Review/93053193). Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) №630 від 2 грудня 2020 року [PERSON] було поновлено на військовій службі та призначено на посаду старшого юрисконсульта юридичної служби Управління оперативного командування « [INFO] » Сухопутних військ Збройних Сил України, ВОС 8503003 (а.с. 105). 7 червня 2021 року Львівським окружним адміністративним судом у справі №1.380.2019.001973 постановлено окрему ухвалу, якою повідомлено начальника Західного територіального управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України про протиправну бездіяльність щодо виконання рішення суду від 25 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.001973, що полягає у нарахуванні та виплаті [PERSON] грошового забезпечення (за час вимушеного прогулу та грошового забезпечення пов`язаного із скасуванням наказу начальника Західного територіального відділу з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України від 12 квітня 2019 року №3 (з основної діяльності) «Про призупинення виплати грошового забезпечення») без одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу» від 15 січня 2004 року №44 (https://reestr.court.gov.ua/Review/97486480). Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 1.380.2019.001973 апеляційну скаргу Військової частини [NUMBER] ( [INFO] ) залишено без задоволення, а окрему ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 7 червня 2021 року залишено без змін (https://reestr.court.gov.ua/Review/103399771). Окрім того\~рішенням Львівського\~окружного адміністративного\~суду від\~9\~грудня 2021\~року у\~справі №380/3009/21 частково задоволено позов [PERSON] до Міністерства оборони України за участю співвідповідача Військової частини [NUMBER] про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії; визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо невиплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.001973 про поновлення на військовій службі як такого, що перебуває у розпорядженні першого заступника Міністра оборони України за період з 26 лютого 2020 року по 30 грудня 2020 року включно; стягнуто з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.001973 в розмірі 148665 грн., за виключенням податків та обов`язкових платежів (https://reyestr.court.gov.ua/Review/101798864). Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 380/3009/21 апеляційні скарги [PERSON] та Військової частини [NUMBER] залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 9 грудня 2021 року та ухвалу від 30 грудня 2021 року з питань винесення додаткового судового рішення у справі №380/3009/21 без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/106787672). Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 січня 2023 року у справі №380/3009/21 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 9 грудня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2022 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/108321812). Також рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 7 квітня 2022 року у справі №380/20745/21 задоволено позов [PERSON] до Західного територіального управління військової служби правопорядку Збройних Сил України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [INFO] про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити дії; визнано протиправною бездіяльність Західного територіального управління військової служби правопорядку Збройних Сил України щодо ненадання [PERSON] оновленої довідки про отримання додаткових видів грошового забезпечення [PERSON] (надбавки, доплати, підвищення та премії), за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення, що подається для призначення або перерахунку пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з урахуванням часу вимушеного прогулу; зобов`язано Західне територіальне управління військової служби правопорядку Збройних Сил України надати [PERSON] оновлену довідку про отримання додаткових видів грошового забезпечення [PERSON] (надбавки, доплати, підвищення та премії), за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення, що подається для призначення або перерахунку пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з урахуванням часу вимушеного прогулу (https://reyestr.court.gov.ua/Review/103896961). Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року у справі № 380/20745/21 апеляційну скаргу [INFO] (військова частина [NUMBER] ) залишено без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 7 квітня 2022 року у справі № 380/20745/21 залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/106190467). Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року у справі №463/7345/19 відмовлено у задоволенні позову Військової частини [NUMBER] до [PERSON] , третіх осіб Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, Львівської міської ради про виселення із службового приміщення (https://reyestr.court.gov.ua/Review/97027952). Постановою Львівського\~апеляційного суду\~від 29\~листопада 2021\~року у\~справі № 463/7345/19 апеляційну скаргу Військової частини [NUMBER] на рішення залишено без задоволення, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/101696025). Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 9 червня 2020 року у справі №1.380.2019.002708 задоволено повністю позов [PERSON] до Управління з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] про визнання протиправним та скасування наказу; визнано протиправним та скасовано наказ Відділу з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України (по стройовій частині) від 22 лютого 2019 року № 17 «Про внесення змін до послужного списку підполковника юстиції [PERSON] » (https://reyestr.court.gov.ua/Review/89847278). Рішенням Львівського\~окружного адміністративного\~суду від\~28\~січня 2020\~року у\~справі №1.380.2019.005801 частково задоволено позов [PERSON] до Виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії; визнано протиправним та скасовано пункт 3 рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 15 листопада 2019 року №1053 «Про внесення змін до рішень виконавчого комітету від 26.04.2019 №398, від 10.05.2019 №432, від 26.07.2019 №698 і від 23.08.2019 №793», яким внесено зміни до рішення виконавчого комітету від 26 липня 2019 року №698 «Про надання одноразової матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань учасникам антитерористичної операції - мешканцям м. Львова», яким вилучено пункт 19 додатка 1, що стосується надання одноразової матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань [PERSON] (https://reyestr.court.gov.ua/Review/87468998). Звертаючись до суду з даним позовом про стягнення моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, позивач [PERSON] стверджує зокрема, що внаслідок такого та подальшого тривалого зволікання відповідача з виконанням судового рішення про поновлення його на військовій службі, яке було допущено судом до негайного виконання, йому було завдано моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях, пов`язаних із протиправною поведінкою щодо нього, перебуванні у стадії невизначеності, що робило неможливим влаштуватися на роботу, залишити місце фактичного проживання, зокрема вчиняти дії, що могли б стати на заваді негайному поновленню на військовій службі, що супроводжувалося вимушеними змінами у життєвих стосунках. Завдану йому шкоду оцінює у розмірі 900000 грн. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У випадку порушення вказаних прав особа має право звернутися до суду за їх захистом та відшкодуванням шкоди, якщо її завдано. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі №6-23цс12, та неодноразово була підтверджена Верховним судом, зокрема у постановах від 17 листопада 2023 року у справі №326/789/21, від 6 грудня 2023 року у справі №363/183/20, від 20 грудня 2023 року у справі №302/181/20. Так, як вже зазначалось вище, факт незаконності звільнення позивача [PERSON] , а відтак порушення його прав у сфері трудових відносин Міністерством оборони України, встановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.001973. Окрім того, на правовідносини, що виникли між сторонами поширюється дія спеціального законодавства. Так Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону дія такого поширюється зокрема на військовослужбовців Збройних Сил України. Абзацом 2 п. 2 ст. 8 Закону передбачено, що у разі заподіяння військовослужбовцю, який проходить військову службу за контрактом або перебуває на кадровій військовій службі, моральної шкоди незаконним звільненням, вона може бути відшкодована за рішенням суду. Статтею 17 Закону встановлено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. Так, загальний порядок та підстави відшкодування моральної шкоди визначено ЦК України. Зокрема відповідно до пунктів 1-3 ст. 23 Кодексу особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України за загальним правилом моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Окрім того, в своєму позові [PERSON] посилається також на положення ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. Так стаття 1173 ЦК України встановлює, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Аналогічно ст. 1174 Кодексу визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Водночас, оскільки позивач просить стягнути на його користь моральну шкоду, заподіяну саме незаконним звільненням, а не моральну шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади/посадової або службової особи органу державної влади, даний спір є трудовим та вказані положення на зазначені правовідносини не поширюються. Аналогічно не застосовуються у даному випадку положення ст. 1176 ЦК України, якою передбачено порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, а відповідно і Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки відомостей про існування таких фактів матеріали справи не містять. При цьому з матеріалів справи вбачається, що 15 травня 2019 року Третім слідчим відділом слідчого управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові було розпочато досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №62019140000000459 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 426-1 КК України (а.с. 106-107), та 17 травня 2019 року постановою слідчого Мойсея Л.О. було визнано потерпілим в такому (а.с. 108). Водночас, матеріали позову не містять будь-яких доказів завершення досудового розслідування в даному кримінальному провадженні та наявності вироку суду, що набрав законної сили. Також в позові [PERSON] посилається на існування кримінального провадження у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду про його поновлення, а саме зазначає, що державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ було скеровано до Державного бюро розслідувань повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України, за фактом умисного невиконання рішення суду, а також що 19 березня 2021 року Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань розташованого в м. Києві внесено відомості за №62021100020000012 до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України (умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили), досудове слідство у якому триває, однак доказів наведеного до матеріалів справи аналогічно не долучено, як і не долучено доказів завершення досудового розслідування в даному кримінальному провадженні та наявності вироку суду, що набрав законної сили. Щодо встановлення факту заподіяння моральної шкоди та порядку визначення розміру такої слід зазначити наступне. У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди, зокрема для встановлення розміру такої. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 27 жовтня 2022 року у справі №640/1711/20. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 19 грудня 2018 року по справа №640/14909/16-ц. У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі №197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №464/3789/17). При цьому, як вже зазначалось вище, пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна порушенням прав працівника у сфері трудових відносин, в тому числі внаслідок незаконного звільнення, полягає в моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків чи потребі застосування додаткових зусиль для організації свого життя. Так зі змісту рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.001973, яким позивача було поновлено на військовій службі, вбачається, що звільненню останнього передувало проведення ряду службових розслідувань, що були проведені неповно та не об`єктивно, та відтак потягли за собою протиправне накладення на позивача дисциплінарних стягнень, що підтверджує твердження позивача про те, що внаслідок звільнення він зазнав душевних страждань, його престиж та ділову репутацію було знижено, при цьому останній потребував додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки перебував в стані невизначеності, що супроводжувалося вимушеними змінами у життєвих стосунках. З врахуванням наведеного та аналізу вказаних вище положень суд вважає, що саме по собі рішення суду про поновлення позивача на військовій службі є належним та достатнім доказом на підтвердження факту заподіяння йому душевних страждань, наявності протиправності дій та вини відповідача Міністерства оборони України та причинного зв`язку між фактом заподіяння моральної шкоди позивачу та винними протиправними діями. Водночас, вирішуючи питання про підставність позовних вимог суд враховує те, що відповідно до положень ст. 256 ЦК України право особи на звернення до суду за захистом свого цивільного права або інтересу може бути реалізоване протягом визначеного законом строку (в межах позовної давності). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому відповідно ч. 4 такої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, водночас ч. 5 даної статті передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.\~ Так представником відповідача Міністерства оборони України Шведою О.Б. подано до суду клопотання про застосування строків позовної давності у якому вказує, що до вимог позивача підлягає застосуванню трьохмісячний строк для звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, а відтак [PERSON] пропустив строк позовної давності. Позивачем [PERSON] подано до суду заперечення на вказане клопотання, в якому зазначає, що на його думку до його вимог має застосовуватись загальний трьохрічний строк позовної давності, передбачений ст.\~257\~ЦК України,\~та позов\~поданий ним\~в межах\~такого.При цьому в своєму запереченні позивач посилається на норми, якими передбачено можливість поновлення строку для звернення до суду з позовом у разі подання клопотання про визнання причин припущення строку для звернення до суду поважними та поновлення пропущеного строку, однак такого клопотання позивачем до суду не подавалось та в судовому засіданні не заявлялось. Оцінюючи доводи сторін слід зазначити наступне. У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У постанові від 17 лютого 2021 року у справі №278/765/18 Верховний Суд підтвердив викладений у постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі №6-75цс15 правовий висновок про те, що формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Аналогічно у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі №907/50/16 (провадження №12-122гс18) зазначено про те, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Так факт незаконності звільнення позивача [PERSON] встановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.001973, а відтак позивач вважає, що саме з 25 лютого 2020 року у нього виникло право на звернення до суду з даним позовом, відповідач даної обставини не заперечує. Матеріали справи не містять конверту, в якому матеріали позову надійшли до суду, оскільки такі були повернуті позивачу на підставі ухвали суду від 15 березня 2023 року, яку в подальшому було скасовано постановою Львівського апеляційного суду від 4 липня 2023 року, однак як вбачається з наданої позивачем разом з запереченням квитанції даний позов було скеровано ним до суду 18 лютого 2023 року, тобто дійсно в межах трьохрічного строку позовної давності, якщо рахувати такий з вказаної вище дати. Водночас, як вже зазначалось судом вище, на даний спір розповсюджуються положення КЗпП України, оскільки зі змісту ч. 1 ст. 9 ЦК України вбачається, що положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин лише у тому випадку, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Так строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів передбачено ст. 233 КЗпП України Частиною 1 зазначеної статті Кодексу передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. При цьому відповідно до ч. 2 такої із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Аналогічно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 роз`яснено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством застосовується тримісячний строк позовної давності. Відтак оскільки позивачем заявлено вимогу про відшкодування на його користь моральної шкоди заподіяної внаслідок незаконного звільнення, до такої з врахуванням наведених вище положень застосовується трьохмісячний строк для звернення до суду. При цьому оскільки позивач вже звертаючись до адміністративного суду з позовом про своє поновлення на посаді та визнання протиправними та скасування наказів, в тому числі наказу про звільнення, вважав своє звільнення незаконним, відтак визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України слід рахувати саме з дати, коли позивачу стало відомо про його звільнення, а не дати ухвалення судом рішення про визнання вказаного наказу про звільнення незаконним. До аналогічних висновків приходить Верховний Суд у постанові від 24 травня 2021 року у справі №607/3323/19, в якій позивач також просив стягнути на його користь моральну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення, а факт незаконності звільнення було вже встановлено рішенням суду. Зокрема суд зазначив, що аргументи заявника про те, що він пропустив тримісячний строк звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди з поважних причин з огляду на те, що рішення суду, яким його поновлено на роботі, набрало законної сили 7 листопада 2018 року, однак 7 лютого 2019 року (останній день в межах вказаного строку) він перебував на стаціонарному лікуванні, а тому зміг подати до суду цей позов лише 11 лютого 2019 року, не заслуговують на увагу, оскільки перебіг визначеного статтею 233 КЗпП України тримісячного строку розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Про порушене право (незаконність звільнення) позивач дізнався у 2017 році, що встановлено судовим рішенням, яким позивача поновлено на роботі. Під час розгляду цієї справи позивач не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду та не підтвердив відповідними доказами їх наявність. Належних підстав для поновлення пропущеного строку за вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, апеляційним судом також не встановлено. Відтак Верховний Суд у вказаній справі погодився з висновком апеляційного суду про те, що вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення вимог трудового законодавства, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що позивачем пропущений строк звернення до суду в цій категорії справ. Так у даній справі позивача [PERSON] було звільнено 16 квітня 2019 року, водночас матеріали справи та рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.001973 не місять відомостей про те, коли саме позивачу було вручено копію наказу про звільнення. З ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року про відкриття провадження в адміністративній справі №1.380.2019.001973 вбачається, що позовна заява [PERSON] , в якій він просив в тому числі визнати протиправним та скасувати наказ Міністра оборони України (по особовому складу) від 16 квітня 2019 №197, надійшла на розгляд Львівського окружного адміністративного суду 19 квітня 2019 року поштою. При цьому у такій позивач покликався на те, що оскаржені рішення до його відома не доводились (https://reyestr.court.gov.ua/Review/81362002). Окрім того, 8 травня 2019 року Львівським окружним адміністративним судом було відкрито провадження у справі №1.380.2019.002238 за позовом [PERSON] до Міністерства оборони України в особі Міністра оборони України С.Т. Полторака, Західного територіального відділу з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України в особі тимчасово виконуючого обов`язки начальника Відділу О.С. Сороченка про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. Підставою вказаного позову було те, що позивач не погоджувався з наказом, яким його було виключено із списків особового складу Західного територіального відділу з питань запобігання та виявлення корупції МОУ, та відтак просив поновити його на посаді (https://reyestr.court.gov.ua/Review/81687359). Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 5 червня 2019 року за клопотанням позивача адміністративну справу №1.380.2019.001973 об`єднано в одне провадження із адміністративною справою №1.380.2019.002238, присвоївши їй єдиний номер № 1.380.2019.001973 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/82221806). При цьому з відомостей офіційного веб-порталу Львівського окружного адміністративного суду вбачається, що адміністративна справа №1.380.2019.002238 надійшла в провадження такого 6 травня 2019 року (https://court.gov.ua/fair/sud1370). Відтак з врахуванням наведеного вище, хоч суд і позбавлений можливості встановити точну дату, коли позивачу стало відомо про незаконність його звільнення, найпізнішим терміном, коли він міг дізнатись про це є дата звернення до адміністративного суду з позовом про поновлення його на посаді, тобто 6 травня 2019 року, а відтак визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк з вказаної дати в будь-якому випадку сплив станом на 6 серпня 2019 року. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність має визначатися судом в кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому, очевидно, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. У постанові від 26 травня 2021 року у справі №640/18236/17-ц Верховний Суд зазначив, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущений без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Тобто, стаття 234 КЗпП України не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду. Слід зауважити, що ч. 1 ст. 233 КЗпП України надано офіційне тлумачення положення в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, згідно з яким в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Водночас суд звертає увагу на те, що у даному випадку мова йде про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок затримки розрахунку при звільненні, а не загалом всіх трудових спорів про стягнення моральної шкоди, а відтак судом не можуть братись до уваги посилання позивача на те, що лише 21 та 23 листопада 2022 року на його рахунок було зараховано грошові кошти за судовим рішенням у справі №380/20745/21, оскільки така виплата не стосувалась предмету даного спору. При цьому як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається в тому числі на тривалість невиконання рішення суду про його поновлення, та те, що незаконні дії Міністерства оборони України щодо нього мали триваючий характер, що потребувало значного часу для відновлення прав позивача шляхом подання низки позовів. Суд погоджується з тим, що відновлення прав позивача зайняло тривалого часу, водночас останній просить стягнути моральну шкоду, завдану саме незаконним звільненням, яке відбулось 16 квітня 2019 року, його було поновлено на військовій службі 2 грудня 2020 року, а з даним позовом він звернувся лише 18 лютого 2023 року. Суд звертає увагу на те, що на даний час відсутнє судове рішення, яким було б встановлено, що така тривалість виконання рішення суду про поновлення позивача була пов`язана з умисними протиправними діями відповідача, а не відбулась внаслідок об`єктивних причин. Окрім того, як встановлено судом, за вказаний період позивач дійсно неодноразово звертався до судів з позовами, однак дані спори не були безпосередньо пов`язані з самим фактом звільнення позивача, а стосувались неналежного здійснення йому фінансових виплат (грошового забезпечення), вчинення дій для призначення йому пенсії та оскарження рішення щодо виключення з його послужного списку зі складу сім`ї його матері. А відтак факт існування даних спорів сам по собі не свідчить про наявність у позивача поважних причин для пропуску строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, для звернення до суду з даним позовом, навпаки з таких вбачається, що в позивача були відсутні перешкоди чи істотні труднощі для своєчасного звернення до суду з таким. При цьому суд звертає увагу на те, що на даний час на підставі Закону № 2352-IX від 1 липня 2022 року ст. 234 КЗпП України викладено у новій редакції якою, як вже зазначалось вище, передбачено обмеження щодо строку, протягом якого суд у разі пропуску позивачем з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, може поновити такі, а саме якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, минуло не більше одного року. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, відтак такий термін слід рахувати з моменту отримання ним копії наказу про звільнення, а саме наказу Міністра оборони України №197 від 16 квітня 2019 року, однак, як вже зазначалось судом вище, матеріали справи не містять таких відомостей. При цьому з рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.001973 вбачається, що 19 квітня 2019 року т.в.о. начальника Західного територіального відділу з питань запобігання та виявлення корупції МОУ було видано наказ від №9 (по стройовій частині) [PERSON] було виключено із списків особового складу Західного територіального відділу запобігання корупції МОУ та знято з усіх видів забезпечення, розрахунок по грошовому забезпеченню з ним було проведено 25 квітня 2019 року. З позовом про оскарження наказу, яким його було виключено зі списків особового складу Західного територіального відділу з питань запобігання та виявлення корупції МОУ, та поновлення на посаді позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду 6 травня 2019 року. З врахуванням наведеного максимальний термін, протягом якого у разі звернення позивачем до суду з даним позовом суд міг поновити строк відповідно до ст. 234 КЗпП України є 6 травня 2020 року, з чого вбачається, що позивач звернувся до суду поза межами вказаного однорічного строку, а відтак пропущений ним строк для звернення до суду з даним позовом не може бути поновлений судом. Суд також вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до п. 1 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Так постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин, дію якого в подальшому було неодноразово продовжено. Відмінено карантин з 30 червня 2023 року постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Як вже зазначалось вище, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення позивача до суду з даним позовом сплив не пізніше 6 серпня 2019 року, тобто до встановлення карантину, а відтак такий не продовжився автоматично з наведених вище підстав. Відтак, оскільки з позовом про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним звільненням позивач звернувся 18 лютого 2023 року, тобто з пропуском трьохмісячного строку, та такий строк не може бути поновленим судом на підставі ст. 234 КЗпП України, відтак клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності є підставним та в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а\~\~стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені сторонами у заявах по суті справи та в судовому засіданні, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Також у відповідності до положень ст. 141, п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Частинами 1, 2 ст. 141 Кодексу визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову, а позивач відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судовий збір стягненню з позивача не підлягає. Доказів понесення інших судових витрат сторонами не надано.

Outcome: dismissed