Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

В березні 2023р. [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, в якому просив зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в проживанні [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , шляхом вселення до даної квартири і передачі ключів від цієї квартири та стягнути судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 26.07.2008р., який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.07.2023р. розірвано. За час шлюбу сторони придбали квартири за адресою по [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі- продажу квартири від 22.12.2014р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк А.В., зареєстрованого на ім`я [PERSON] , та квартиру за адресою [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 08.02.20219р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., зареєстрованого на ім`я [PERSON] , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. Спільне життя не склалося, тому позивач з лютого 2021року був змушений залишити родину та проживати окремо. Відповідач з неповнолітніми доньками проживає в квартирі за адресою [ADDRESS] , а квартиру за адресою [ADDRESS] , відповідачка без згоди позивача заселила квартирантів, до квартири не пускає, чинить перешкоди в користуванні квартирою. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом. До судового засідання представник позивача надав заяву про розгляду справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує та просить суд постановити рішення, яким позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 26.07.2008р., який за рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.07.2023р. у справі №756/5286/23розірвано. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.03.2023р. за [PERSON] 22.12.2014р. зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі- продажу квартири від 22.12.2014р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк А.В. від 22.12.2014р. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.03.2023р. за [PERSON] 08.02.2019р. зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу квартири від 08.02.20219р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. від 08.02.2019р. Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до частини другої статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 654/5243/14-ц (провадження № 61-524св18). Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Щодо позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом вселення, варто зазначити наступне. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, якийне суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом частини третьої статті 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У статті 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключноза взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житловогота цивільного законодавства. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення яким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном . Такого висновку дійшов Верховний суд в постанові від 19.12.2022 р. у справі №330/1569/19. Права власника житлового будинку, квартири визначено статтям 317, 383 ЦК України та стаття 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених законом. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місце знаходження майна. Судом встановлено, що відповідно до заяви приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Шепелюк А.В. від 22.12.2014року [PERSON] надав згоду своїй дружині [PERSON] на купівлю квартири за адресою [ADDRESS] та підтверджує, що квартира купується за спільні кошти, що набуті ними в період зареєстрованого шлюбу, та належать їм на праві спільної сумісної власності подружжя, що підтверджує, що позивач є співвласником квартири, а відповідачем створюються перешкоди позивачу користуванні своєю власністю (враховуючи проживання квартирантів в спірній квартирі, згоди на їх проживання позивач не надавав). Факт непроживання позивача у спірній квартирі, яка перебуває у спільній сумісній власності та відсутність можливості для цього, свідчить про порушення прав позивача. Вказане свідчить про наявність перешкод у позивача в користуванні квартирою, а тому у відповідності до вимог статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження спірною квартирою шляхом вселення. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі, тому слід, усунути перешкоди [PERSON] у користуванні нерухомим майном: квартирою за адресою [ADDRESS] шляхом його вселення до вказаної квартири. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 та ч.ч. 1, 3 ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї,що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача суду надано: договір про надання правничої допомоги від 09.12.2022 року, актом здачі- прймання виконаних робіт від 17.03.2023 на суму 3 000,00грн., меморіальним ордером від 17.03.2023р. на суму 3000,00грн.( а.с.13-15), тому суд вважає достатнім розміром стягнення з відповідача на користь позивача витрат, понесених на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. 00 коп., а тому заява представника позивача підлягає задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК україни потрібно стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] кошти судового збору в сумі - 1073грн. 60 коп.

Outcome: approved