Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить розділити майно, яке належить їм з відповідачем [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] , земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , площею 0,0691 га землі з цільовим призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № 2120855100:02:001:0063 та садового будинку загальною площею 45,2 (реєстраційний номер 572796121208), що розташований в урочищі «Пасіки» за межами села Забрідь колишнього Великоберезнянського району Закарпатської області на земельній ділянці з кадастровим № 2120881800:01:003:0001, посилаючись на те, що добровільно розділити спільне майно вони не можуть. В судовому засіданні позивачка та представник позивачки адвокат Моняк О.В. позовні вимоги підтримали. Відносно садового будинку, позивачка додатково пояснила, що після отримання відповідачем у спадок земельної ділянки, на якій такий збудований, вона працюючи закордоном заробляла гроші, які витрачала на будування даного будинку. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Брітова Е.А. позовні вимоги визнали частково, зокрема заперечили позов в межах поділу садового будинку загальною площею 45,2, посилаючись на те, що даний садовий будинок відповідач будував власноруч протягом багатьох років, зокрема відповідач повідомив, що почав будувати будинок в 2003 - 2004 та закінчив будівництво в 2013 - 2014 роках. Щодо іншого майна, відповідач та його представник, позов визнав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що сторони у справі є його батьками, спірний садовий будинок збудований приблизно, протягом 2010 - 2013. Він особисто приймав участь у будуванні будинку, шляхом пошуку майстрів. Також зазначив, що мама (позивачка) на той час працювала закордоном та висилала гроші на будівництво даного садового будинку. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Як встановлено в судовому засіданні, сторони з 23.07.1977 року по 03.03.2023 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу на підставі свідоцтва про право власності (індексний номер: 20463555) від 14.04.2014 року та відповідно до довідки Ужгородського МП технічної інвентаризації №60 від 22.07.1994, набули у власність житловий будинок за адресою [ADDRESS] , земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , площею 0,0691 га землі з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № 2120855100:02:001:0063. Відносно даного майна, спору щодо того, що таке є спільною сумісною власністю, між сторона не має, зокрема відповідач не заперечує про задоволення позову в цій частині. Відносно спірного садового будинку загальною площею 45,2 кв.м. судом встановлено наступне. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №467471 відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,5366 га у с. Забрідь, урочище «Пасіки». Даний акт виданий на підставі свідоцтва на право на спадщину за законом від 06.12.2005. Також суд звертає увагу, що на плані даної земельної ділянки не зазначено жодної будівлі, отже, відповідач у 2005 році отримав у спадок земельну ділянку, на якій не було споруджено ніяких будівель. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер 33531937) від 12.02.2015, відповідач [PERSON] є власником садового будинку загальною площею 45,2 кв.м. що розташований в урочищі «Пасіки» за межами села Забрідь колишнього Великоберезнянського району Закарпатської області на земельній ділянці з кадастровим № 2120881800:01:003:0001. Підстава набуття права власності - рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 27.12.2013. Тобто, даний садовий будинок, був збудований та право власності відповідачем на нього здобуто під час шлюбу. Відносно пояснень відповідача про те, що він особисто будував будинок і йому помагали майстри провести тільки деякі роботи, суд зазначає, що в судовому засіданні встановлено, що позивачка приймала безпосередню участь у будівництві даного будинку, шляхом надання коштів для купівлі будматеріалів, вікон, дверей, тощо. Дані обставини підтверджуються як поясненнями свідка [PERSON] так і долученими документами про заробіток позивачки за кордоном, які свідчать про спроможність позивачки в надані зазначених коштів, крім того відповідач в судовому засіданні визнав той факт, що позивачка за власні кошти купувала двері та вікна до даного будинку. Враховуючи вищенаведене, суд визнає, що даний садовий будинок відповідно до ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому розділяє спільний житловий будинок на дві рівні частини. При цьому, враховуючи принцип процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, враховуючи, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли визначаються частки майна за кожним із подружжя, суд вважає за необхідне визнати як за позивачкою, так і за відповідачем право приватної власності на нерухоме майно - по 1/2 частині: житлового будинку за адресою [ADDRESS] , земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , площею 0,0691 га землі з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № 2120855100:02:001:0063 та садового будинку загальною площею 45,2 (реєстраційний номер 572796121208), що розташований в урочищі «Пасіки» за межами села Забрідь колишнього Великоберезнянського району Закарпатської області на земельній ділянці з кадастровим № 2120881800:01:003:0001кожному. Крім того, відповідно до ст.264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як встановлено в судовому засіданні, позивачка понесла судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1074 гривень, а тому дані витрати суд у відповідності ст.141 ЦПК України стягує з відповідача.

Outcome: partial