Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

У травні 2023 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк (далі - АТ КБ) «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 15 серпня 2013 року у загальному розмірі 47159,72 грн., а також - судовий збір в сумі 2 684,00 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що [PERSON] звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала заяву № б/н від 15 серпня 2013 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, у подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 43000,00 грн. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України і відповідно формулярами та стандартними формами є «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи Банку». Позивач вказує, що підписаною заявою відповідачем підтверджується факт повного інформування останнього про умови кредитування в банку, які були надані відповідачу для ознайомлення в письмовій формі. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на положення ст.ст. 207, 638 ЦК України, а також вказує, що свідченням визнання відповідачкою угоди є факт користування картковим рахунком та використання кредитних коштів, що відповідає положенням ч. 2 ст. 642 ЦК України. Позивач зазначає, що свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитним коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. При цьому, відповідач своєчасно не погашає заборгованість за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості станом на 20 березня 2023 року виникла заборгованість у розмірі 47159,72 грн., з яких: 41003,97 грн.- заборгованість за кредитом; 6155,75 грн.- заборгованість за відсотками. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі (а.с.128-129). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін (а.с.201-202). Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами адресована відповідачу за адресою його реєстрації (а.с.204,206), повернулась на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», відповідач процесуальним правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Позивач копію ухвали від 15 листопада 2023 року отримав шляхом доставки документу в електронному вигляді в його «електронний кабінет», що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (а.с.203). Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частинами першою, третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом частини першої статті 615 ЦК України не припустима одностороння відмова від зобов`язання. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Так, позивач обґрунтовуючи позовні вимоги в частині укладання з відповідачем договору про надання банківських послуг, посилається на те, що такий договір укладений шляхом підписання відповідачем анкети- заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «КБ «ПРИВАТБАНК». Така анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Умови та Правила надання банківських послуг визначають умови кредитування, порядок надання кредитних карток, відкриття кредитного ліміту, зміни його розміру. Для користування кредитним картковим рахунком [PERSON] отримала кредитну картку. Позивач зазначає, що у подальшому розмір кредитного ліміту неодноразово збільшувався, останній раз 18 лютого 2020 року о 43000,00 грн. що підтверджується довідками про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку (а.с.152,153). Позивач вказує, що при оформленні кредиту, заява на отримання кредиту підписана відповідачем, чим він підтвердив ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які розміщено на офіційному сайті позивача (www.pirvаtbank.uа). Банком надано «Анкета-заявление о присоединении к Условиям и Правилам предоставления банковских услуг в ПриватБанке, дата 22.06.2013» (а.с.154). Зокрема, як слідує з розрахунку заборгованості за кредитним договором, станом на 20 травня 2023 року заборгованість [PERSON] за кредитом складає 47159,72 грн. (а.с. 143-151). Суд звертає увагу на те, що позивачем надано «Анкета-заявление о присоединении к Условиям и Правилам предоставлениябанковских услуг в ПриватБанке» на російській мові, який не містить перекладу на українську мову. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У пунктах 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом. За ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики» судочинство в Україні цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою, а сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини 3 статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу. Рішенням Конституційного Суду України від 28.02.2018 №2р-2018 Закону України «Про засади державної мовної політики» від 03.07.2012 №5029-VI, зі змінами, визнаний неконституційним, втратив чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України зазначеного рішення. Крім того, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.1999 у справі №10-рп/99, українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації того), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята ст. 10 Конституції України) Відповідно до ст. 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Суди ухвалюють рішення та оприлюднюють їх державною мовою у порядку, встановленому законом. Текст судового рішення складається з урахуванням стандартів державної мови. Відповідно до Статуту АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», затвердженого постановою КМУ від 05.06.2019 №594, єдиним акціонером Банку, якому належить 100 відсотків акцій статутного капіталу Банку, є держава. Функціями з управління корпоративними правами держави в Банку здійснює Кабінет Міністрів України. Згідно з ст. 151-2 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України. У рішенні Конституційного Суду України від 14.07.2021 у справі №1-179/2019 (п.4.1) зазначено, що «…Порушення стандартів і порядку застосування української мови є неприпустимим. Українська мова як єдина державна має юридичний статус обов`язкового засобу спілкування в публічних сферах усередині країни та при здійсненні публічних представницьких функцій у міжнародному спілкуванні» . Відповідно до ч.6 ст. 13 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом. Враховуючи вищевикладені вимоги законодавства, зважаючи, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є державним банком, тобто на нього поширюють вимоги ч. 6 ст. 13 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25 квітня 2019 року. Верховний Суд також неодноразово наголошував на тому, що подані судові документи повинні бути викладені державною мовою. Правова позиція викладена у ухвалах Верховного Суду від 25.11.2022 у справі № 214/1000/22, від 31.03.2020 у справі №636/398/19, від 19.03.2020 у справі № 629/5741/19, від 02.03.2020 у справі №623/4072/19, від 27.02.2020 у справі №638/6372/19, від 20.06.2019 у справі № 910/4473/17, від 21.01.2019 № 761/42431/17. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. За вимог ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). За вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Наведене свідчить, що позивач в межах спірних правовідносин, обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 19 березня 2019 року, має довести укладання з відповідачем договору про надання банківських послуг та відповідно його умов такими доказами, які б давали можливість суду достовірно з`ясувати обставини, які мають значення у справі, а саме факт укладання договору та його умови. Натомість, позивачем подані докази в підтвердження укладання договору та його умов, що викладені іноземною мовою, що позбавляє суд належним чином дослідити їх та надати таким доказам оцінку. При цьому суд не наділений повноваженнями щодо перекладу на державну мову - мову якою здійснюється судочинство, документів, що складені іноземною мовою та подані до суду учасниками справи. До письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, з асвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку статті 79 Закону України «Про нотаріат». Така правова позиція неодноразово викладена у постановах Верховного Суду, в тому числі і вищевикладених. Суд наголошує, що судом не висуваються вимоги до складення чи оформлення документів Банком у той чи інший час та не ставиться під сумнів право обрання сторонами цивільно-правової угоди мови укладання такої угоди, поряд із тим, суд зазначає позивачу про те, що подані до суду документи у якості доказів мають бути належними, достовірними та достатніми. Подаючи до суду документи без перекладу на державну мову, суд позбавлений можливості дослідити їх зміст під час судового розгляду справи по суті, оскільки мовою судочинства є українська, відтак пересвідчитися у належності такого доказу до правової природи позову. Виписки з рахунку, у випадку, якщо він був відкритий на ім`я відповідача до позовної заяви також не додано. У додатках до позовної заяви позивачем вказується, що надано копію паспорта споживчого кредиту, який міститься в матеріалах справи та 11 грудня 2019 року підписаний відповідачем, в якому міститься інформація щодо споживчого кредитування (а.с. 155-158). Як вбачається з матеріалів справи, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» не містить підпису відповідача (а.с.159). Поряд з цим суд зазначає, що у відповідності до положень ч. 6 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит. Відповідно до положень ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції чинній на час підписання відповідачем паспорта споживчого кредиту, до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1доцього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно зчастиною третьою цієї статті. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбаченочастинами другоютатретьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). З урахуванням наведених положень Закону України «Про споживче кредитування», у даному випадку паспорт споживчого кредиту не є документом, який посвідчує конкретні умови на яких в дійсності укладено договір кредиту, адже відповідна інформація є вимогою закону та покликана надати споживачу можливість до укладання договору здійснити порівняння різних пропозицій кредитодавця та за результатами такого порівняння прийняти обґрунтоване рішення про укладення договору кредиту, в тому числі з урахуванням обраного ним певного типу кредиту. Отже, підписання позичальником паспорта споживача не може свідчити про конкретні умови кредитування на які погодився відповідач, а вказує на те, що передбачену законом інформацію споживач від банку отримав, однак який саме тип кредитного продукту фактично обрав позичальник при підписанні Анкети-заяви у даному випадку паспорт споживача не зазначає, ураховуючи, що він містить дані, що застосовуються до типів кредитного продукту, картки: Універсальна. Також, суд звертає увагу на те, що паспорт споживчого кредиту містить зауваження про те, що інформація зазначена в ньому зберігає чинність та є актуальною лише до 26 грудня 2019 року, тобто всього 15 днів з моменту підписання відповідачем вказаного паспорта. Більш того, зі змісту цього паспорта вбачається, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в ньому, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо (п.7) (а.с.158). У розділі 4 вказаного паспорта зазначено, що наведені у ньому обчислення реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача є репрезентативними та базуються на обраних споживачем умовах кредитування і на припущенні, що договір про споживчий кредит залишатиметься дійсним протягом погодженого строку, а кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені у договорі. Реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит. Отже, підписання паспорта споживчого кредиту, який містить узагальнену інформацію про умови кредитування щодо різних типів кредитних продуктів є передумовою укладення кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача і цей документ не є складовою укладеного договору. Таким чином, суд вважає, що банк на виконання умов Закону України «Про споживче кредитування» ознайомив відповідача, як споживача, з інформацією, необхідною для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, вказавши при цьому, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту. При цьому, суд зауважує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню. В порядку статті 141 ЦПК України, з урахуванням відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed