Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Горохівської сільської ради Миколаївської області про визнання права постійного користування на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Позовна заява мотивована тим, що [INFO] померла її матір [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, і на право постійного користування земельною ділянкою для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,1 га, в межах території Горохівської сільської ради Миколаївської області, яке належало спадкодавиці на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії МК, виданого Баратівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області 21 грудня 1999 року. Позивач та її бабуся [PERSON] (мати спадкодавця) прийняли спадщину за законом після смерті матері, у тому числі й на право постійного користування вище зазначеною земельною ділянкою у частках 2/3 та 1/3 відповідно. [INFO] [PERSON] померла, не встигнувши оформити спадкові права після смерті дочки. З метою оформлення спадкових прав після смерті матері та бабусі звернулася до нотаріальної контори, однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку з тим, що чинним законодавством не передбачено право спадкування права постійного користування землею. Враховуючи, що право постійного користування земельною ділянкою є об`єктом спадкування та не припиняється у зв`язку зі смертю особи, якій воно належало на день смерті на підставі державного акту про право постійного користування земельною ділянкою, позивач просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , право постійного користування на 2/3 частки земельної ділянки та після смерті бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , яка прийняла спадщину на 1/3 частку спадщини після смерті [PERSON] , але не встигла оформити спадкові права належним чином, на 1/3 частку земельної ділянки загальною площею 1.0 га, для ведення особистого підсобного господарства, розташованої в межах території Горохівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, яка належала її матері [PERSON] на підставі державного акта на право постійного користування землею серії МК від 21 грудня 1999 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №2584. У підготовче судове засідання сторони не з`явилися. Позивач [PERSON] надала суду заяву про проведення підготовчого судового засідання в її відсутність, позовні вимоги підтримує (вх. № 677/24 -вх.від 22.01.2024 р.). Представник відповідача Горохівської сільської ради Завірюхін М.В. справу просить розглядати без участі представника відповідача, не заперечують проти позовних вимог (вх. 408/24-вх.від 11 .01.2024 р.). Представник третьої особи Снігурівської державної нотаріальної контори Коваль Ю.В. також подала письмову заяву про розгляд справи без представника нотаріальної контори (вх.940/24-вх.від 30.01.2024р). У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Враховуючи визнання позову відповідачем, суд вважає можливим ухвалити рішення по справі, що передбачено ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Оскільки визнання відповідачем позову у даному випадку не суперечить закону та не порушує права свободи та інтереси інших осіб, тому суд приходить до висновку про прийняття визнання позову відповідачем та про винесення рішення по суті справи у підготовчому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступного. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі, визнання права. Судом встановлено, що [INFO] в м.Херсон Дніпровського району померла [PERSON] , актовий запис про смерть № 41 складено 16 грудня 2008 року Баратівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області і на його підставі 16 грудня 2008 року видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.7). Після її смерті відкрилася спадщина на право постійного користування земельною ділянкою для ведення особистого підсобного господарства, площею 1.00 га, в межах території Баратівської сільської ради Миколаївської області, яке належало спадкодавиці на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії МК, виданого на підставі рішення Баратівської сільської Ради народних депутатів Снігурівського району Миколаївської області № 2 від 27 жовтня 1999 року, який зареєстрований за № 2584 у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею (а.с.8). Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є її донька - позивач у справі [PERSON] , чоловік - [PERSON] , який відмовився від прийняття спадщини на користь доньки [PERSON] , та мати [PERSON] , які були зареєстровані з спадкодавицею на час її смерті, що вбачається із копії спадкової справи 304/2009 до майна померлої [PERSON] , заведеної 11 червня 2009 року Снігурівською державною нотаріальною конторою Миколаївської області. [INFO] [PERSON] померла, актовий запис про смерть № 11 складено 20 травня 2011 року Баратівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області і на його підставі 20 травня 2011 року видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є її онука - позивачка по справі [PERSON] , яка прийняла спадщину подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк, що вбачається із копії спадкової справи № 351/2011 до майна померлої [PERSON] , заведеної 17 листопада 2011 року Снігурівською державною нотаріальною конторою Миколаївської області. Родинні відносини із спадкодавцями підтверджуються копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] , виданого 04 травня 1981 року Баратівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області (а.с.14), копією свідоцтва про її одруження серії [NUMBER] , виданого 23 серпня 2022 року Баратівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області (а.с.15), копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого Баратівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області 19 листопада 1960 року (а.с.16), копією свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 27 вересня 1980 року Баратівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області (а.с.17). Постановами державного\~нотаріуса Снігурівської\~державної нотаріальної\~контори Миколаївської\~області Південного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Одеса)\~від 18\~лютого 2022\~року №\~171/02-31\~та №\~170/02-31\~ [PERSON] \~відмовлено у\~видачі свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за законом\~на право\~постійного користування\~землею \~у зв`язку з тим, що чинним законодавством не передбачено право спадкування права постійного користування землею (а.с.18,19). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] набула право постійного користування земельною ділянкою площею 1.00 га для ведення особистого підсобного господарства у 1999 році, тобто, до набрання чинності Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ. Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.7 Земельного кодексу України від 18.12.1990 №561-ХІІ, чинного на час набуття [PERSON] права постійного користування земельною ділянкою, користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (стаття 23 ЗК України 1990 року). У ст. 56 Земельного кодексу України від 18.12.1990 № 561-XII зазначено, що для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково можуть надаватися земельні ділянки у користування. Загальна площа цих ділянок не повинна перевищувати 1 гектара. Відповідно до пункту 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-XII "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Згідно з ч.1 ст. 92 Земельного кодексу України 2001 року, який набрав чинності з 01 січня 2002 року, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х "Перехідні положення" зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. 22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України, оскільки використання у ній терміна "набувають" (який означає "ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь") вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення). Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц. Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. У постанові від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують це право. Відповідно до положень ст. ст. 1216-1218, 1220, 1221, 1222, 1241, 1261 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той із подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Отже, право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у порядку спадкування, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть осіб, яким це право належало. Такі висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 по справі № 681/1154/17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20). Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] на законних підставах, передбачених законодавством, чинним на час виникнення спірних відносин, набула право постійного користування земельною ділянкою, з метою, передбаченою законом для ведення особистого підсобного господарства, яке не було припинене, а відтак, входить до складу спадщини після її смерті. За такого, оскільки позивач є спадкоємцем за законом на спадкове майно, до якого входить, зокрема, право постійного користування земельною ділянкою, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На прохання позивача суд не стягує з відповідача судові витрати.

Outcome: approved