Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом та просила: визнати наказ № 183-К від 14 червня 2021 року, виданий КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» таким, що суперечить вимогам чинного законодавства та скасувати його; поновити позивача на посаді заступника директора з економічних питань в КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради»; стягнути з КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 червня 2021 року до дня поновлення на роботі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 травня 2019 року [PERSON] була прийнята на посаду заступника директора з економічних питань в КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради», відповідно до наказу № 71-к від 20 травня 2019 року. Відповідно до рішення Боярської міської ради VIII скликання від 04 грудня 2020 року № 2/17 КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» перейменовано в КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради». 12 червня 2021 року відповідно до наказу № 183-к від 14 червня 2021 року позивача було звільнено з займаної посади згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується записом у трудовій книжці. Позивач вважає своє звільнення з посади заступника директора з економічних питань незаконним та здійсненим з порушенням вимог чинного законодавства з наступних підстав. 30 квітня 2021 року [PERSON] було написано заяву, відповідно до якої вона просила надати частину щорічної відпустки з подальшим звільненням з займаної посади за згодою сторін. Цього ж дня медичним директором Завадецьким О. було підписано наказ №131-К, згідно якого позивачу було надано частину щорічної відпустки періодом 25 календарних днів з 11 травня 2021 року по 04 червня 2021 року. Також в наказі зазначалося, що датою звільнення позивача є 4 травня 2021 року. Зазначений наказ є таким, що виданий з порушенням чинного законодавства, а саме ч. 1, 4 ст. 57 ГК України. Наказ про звільнення і про прийняття на роботу має право підписувати та особа, за якою закріплено таке право, в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Так як наказ №131-К від 30 квітня 2021 року було підписано [PERSON] , який на час підписання наказу не мав на це повноважень, даний наказ не відповідає вимогам чинного законодавства. Жодним документом не було покладено на [PERSON] функцій виконуючого обов`язки директора. 04 травня 2021 року у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, позивачем було відкрито лікарняного листа, про що вона відразу за допомогою телефонного зв`язку повідомила начальника відділу кадрів та юриста, які проігнорували даний факт. Наказ від 30 квітня 2021 року № 131-К не скасовано, новий наказ не видано. Начальником відділу кадрів було зроблено запис в трудовій книжці позивача, згідно якого позивач звільнена 04 червня 2021 року, що не відповідало дійсності, враховуючи факт знаходження мене на лікарняному. 14 червня 2021 року [PERSON] було надано відповідачу оригінал листка непрацездатності серія АЛБ №105413. Відповідачем було видано наказ №183-К, з яким позивача не було ознайомлено, згідно яким скасовано наказ 131-К від 30 квітня 2021 року та здійснено запис у трудовій книжці позивача, відповідно до якої новою датою мого звільнення є 12 червня 2021 року. Так як дата наказу № 183-К від 14 червня 2021 року пізніше дати звільнення, даний наказ є неправомірним. Розрахунок зі позивачем відбувся 16 червня 2021 року, чим було порушено вимоги ст. 116 КЗпП України. Також роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед звільненням про належні йому суми розрахунку. Наказ №183-К від 14 червня 2021 року зазначає, що звільнення позивача повинно відбутися 12 червня 2021 року, але дата наказу не може бути пізніше ніж дата самого звільнення, дана формулювання наказу суперечить законодавству та здоровому глузду. Таким чином, відповідач звільнив позивача без законної на те підстави, а тому відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов`язаний поновити [PERSON] на попередній роботі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче провадження. У відзиві на позовну заяву представник КНП «Лікарня інтенсивного\~лікування Боярської\~міської ради»вказує на те, що з урахуванням викладених положень Статуту, за відсутності директора або неможливості виконання ним свої обов`язків, його обов`язки виконує медичний директор, зокрема, і щодо ухвалення рішення про прийняття на роботу та звільнення з роботи працівників підприємства. Звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог КЗпП України. Зміни в наказі стосуються лише дати звільнення і не змінюють підстави розірвання трудового договору. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Під час розгляди справи були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] пояснила суду, що у квітні керівник підприємства потрапив у лікарню. Свідок не підписала певні документи на суміщення після того як вона відмовила директору на запрошення її звільнитися. Свідок була підлеглою позивача. Через погрози начальника медичної частини Завадецького свідок звільнилася. На позивача чинився тиск шляхом постійного контролю. У день звільнення позивач разом зі свідком приїхала в лікарню, проте, двері робочого кабінету позивача були зачинені. У подальшому стало відомо, що замки змінені. У день звільнення свідок не бачила, щоб позивачеві вручали якійсь документи. Завадецький погрожував позивачу службовим розслідуванням, постійними перевірками, зобов`язував писати службові записки. Фізичного тиску не було. Свідок [PERSON] пояснив суду, що позивач написала заяву про відпустку з подальшим звільненням. У подальшому під час відпустки позивач була на лікарняному. З наказом позивач була ознайомлена, але від підпису відмовилася, про що було складено відповідний акт. Позивач сама виявила бажання звільнитися. Про тиск на позивача свідок ні від кого не чув. Позивач перебувала у конфлікті з медичним директором лікарні. На запитання чи бачив свідок як змінили замки в кабінеті позивача відповів, що ні. 14 червня 2021 року свідка було викликано працівником відділу кадрів, який запропонував позивачу ознайомитися з наказом про звільнення. Проте, позивач відмовилася. У судові дебати, призначені на 27 вересня 2023 року сторони не з`явились, подали до суду письмові промови у судових дебатах. Відповідно до\~вимог частини\~першої,\~третьої статті\~223\~ЦПК України\~неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті.\~Якщо учасник\~справи або\~його представник\~були належним\~чином повідомлені\~про судове\~засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2\~ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 71-к від 20 травня 2019 року [PERSON] була прийнята на посаду заступника директора з економічних питань в КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради». Відповідно до рішення Боярської міської ради VIII скликання від 04 грудня 2020 року № 2/17 КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» перейменовано в КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради». 30 квітня 2021 року [PERSON] було написано заяву, відповідно до якої вона просила надати частину щорічної відпустки терміном 25 календарних днів з подальшим звільненням з займаної посади за згодою сторін. Згідно з наказом КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» № 131-к\~від 30\~квітня 2021\~року надано\~ [PERSON] ,\~заступнику директора\~з економічних\~питань невикористану\~частину щорічної\~відпустки терміном\~на 25\~календарних днів\~з 11\~травня по\~04\~червня 2021\~року за\~період роботи\~з 20\~травня 2020\~року по\~04\~червня 2021\~року.\~Звільнено [PERSON] ,\~заступника директора\~з економічних\~питань,\~04\~червня 2021\~року за\~угодою сторін,\~п 1\~ст.\~36\~КЗпП України.\~Виплачено грошову\~компенсацію за\~невикористану щорічну\~відпустку в\~кількості 7\~днів,\~за період\~роботи з\~20\~травня 2020\~року по\~04\~червня 2021\~року. Відповідно до наказу № 183-к від 14 червня 2021 року було наказано на зміну наказу від 30.04.2021 № 131-к про надання [PERSON] відпустки з подальшим звільненням перенести строк дії наданої відпустки (останнього робочого дня) з 04.06.2021 на 12.06.2021 за період листка непрацездатності з 04.06.2021 по 11.06.2021. Звільнено [PERSON] з займаної посади 12 червня 2021 року згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Від підпису в наказі про звільнення [PERSON] відмовилася, про що 14 червня 2021 року складено відповідний акт. Відповідно до\~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у\~статті\~5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з частиною першою\~статті 21 КЗпП України\~трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до\~статті 23 КЗпП України\~трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1\~статті 36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1\~статті 36 КЗпП\~(угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. Припинення трудового договору за пунктом 1\~статті 36 КЗпП\~застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1\~статті 36 КЗпП\~не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1\~статті 36 КЗпП\~можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1\~статті 36 КЗпП\~і раніше домовлена дата звільнення. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1\~статті 36 КЗпП України\~(за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~(за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Такі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 524/3490/17-ц, від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18, від 26 жовтня 2022 року у справі \~№ 761/35483/20. Відповідно до положень частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою\~статті 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З матеріалів справи вбачається, що 30 квітня 2021 року [PERSON] подала заяву про надання їй відпустки тривалістю 25 календарних днів з подальшим звільненням. Вважаючи своє звільнення з роботи незаконним, позивач вказує на те, що 30 квітня 2021 року медичним директором Завадецьким О.Т. було видано наказ №131-К, згідно якого позивачу було надано частину щорічної відпустки з подальшим звільненням з роботи, з порушенням чинного законодавства, а саме ч. 1, 4 ст. 57 ГК України. Разом з тим, зазначений наказ не є предметом даного спору, а, відтак, не підлягає дослідженню судом на предмет законності його видачі та наявності на це повноважень у особи, яка його видала. [PERSON] оскаржує наказ від 14 червня 2021 року, яким фактично внесено зміни до наказу від 30 квітня 2021 року. Дослідивши надані суду докази, суд приходить до висновку, що відповідачем дотримано передбачену законом процедуру звільнення позивача з роботи за угодою сторін. Зокрема, звільнення [PERSON] відбулося на підставі її заяви за угодою сторін, анулювання такої домовленості за взаємною згодою не відбулося. Роботодавець повинен дотримуватись вимог, встановлених частиною третьою статті 40 КЗпП України, яка визначає, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. У відповідності до положення наведеної норми, наказ роботодавця про звільнення працівника може бути видано у будь-який день, проте днем звільнення може бути лише робочий день, коли працівник перебуває на роботі. З матеріалів справи вбачається, що станом на день звільнення - 04 червня 2021 року, позивачу на період з 04 червня 2021 року по 11 червня 2021 року включно видано листок тимчасової непрацездатності. Як зазначає відповідач позивач надала оригінал листка тимчасової непрацездатності лише 14 червня 2021 року і раніше про його наявність відповідача не повідомляла. Будь-яких доказів, які б підтверджували, що позивач завчасно повідомила відповідача про виданий на вказаний період листок тимчасової непрацездатності, матеріали справи не містять. У зв`язку з цим, позивач була звільнена з роботи наказом 14 червня 2021 року, яким змінено дату її звільнення з 04 червня 2021 року на 12 червня 2021 року, тобто, перший робочий день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності. Посилання позивача на ту обставину, що заву про звільнення вона подала в зв`язку з тим, що на неї чинився психологічний тиск медичним директором [PERSON] , суд не приймає з огляду на те, що вказане не підтверджується жодним доказом, наявним в матеріалах справи. Покази свідка [PERSON] про те, що на позивача чинився тиск медичним директором [PERSON] шляхом постійного контролю суд оцінює критично з огляду на ту обставину, що контроль за роботою підлеглих працівників не є психологічним тиском на останніх. Окрім того, таке твердження позивача спростовується показами свідка [PERSON] , який у судовому засідання пояснив, що про тиск на позивача свідок ні від кого не чув., проте йому відомо, що позивач перебувала у конфлікті з медичним директором лікарні. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є предметом даного спору, а, відтак, суд не може прийняти до уваги посилання [PERSON] на те, що розрахунок зі нею відбувся з порушенням вимог ст. 116 КЗпП України. Враховуючи, що позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення, підстави для задоволення вказаних вимог відсутні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed