Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

Представник позивача звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01.07.2014 року по 01.11.2019 року в розмірі 34460 грн. 21 коп. основного бору, 3% річних в розмірі 555 грн. 77 коп., інфляційних витрат в розмірі 1270 грн. 12 коп., а також витрат по оплаті судового збору в розмірі 2270 грн. В обґрунтування заявлених вимог пояснює, що відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] , та відповідно користується послугами з централізованого опалення та послугами з централізованого постачання гарячої води, відтак між відповідачем та позивачем встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг в сфері теплопостачання, а саме позивач надавав послуги відповідачу, остання такими послугами користувалась, але оплату проводила нерегулярно, чим порушила свої зобов`язання перед позивачем. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 24.01.2022 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін у вказаній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Відповідачкою [PERSON] до суду подано пояснення на позовну заяву та заяву про застосування позовної давності, в яких вказує, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , однак в такій не проживає, відтак і не знала про існування заборгованості. Окрім цього, враховуючи, що позивач звернувся до суду у листопаді 2021 року, просить застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову в частині позовних вимог за період з вересня 2014 року до листопада 2018 року. Окрім цього, від представника позивача до суду надійшли додаткові пояснення з інформацією щодо механізму нарахування вартості послуги з гарячого водопостачання за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача в судове засідання не з`явилась, хоча й була належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, однак від такої до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебування представника у іншому судовому засіданні. Суд не бере до уваги вищевказане клопотання, оскільки жодних доказів до такого представником позивача не долучено. Відповідач в судове засідання не з`явилась, хоча й була належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення такого. Згідно із ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.15, 16 ЦК України, ст.4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що Львівське міське комунальне підприємство "Львівтеплоенерго" зверталось до Франківського районного суду м.Львова з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 36286,10 грн. та судового збору в розмірі 192,10 грн., однак ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 03.02.2020 року скасовано судовий наказ, винесений Франківським районним судом судом м.Львова від 17.01.2020 року про стягнення вищевказаної заборгованості. Як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №187024892 від 31.10.2019 року [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до розрахунку заборгованості за послугу центрального опалення за період з 01.07.2014 року по 12.11.2019 року борг позивача перед відповідачем складає 9086 грн. 14 коп. Відповідно до розрахунку заборгованості за послугу гарячої води за період з 01.07.2014 року по 12.11.2019 року борг позивача перед відповідачем складає 25374 грн. 07 коп. Із розрахунків заборгованості [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , слідує, що сума штрафних санкцій становить: 3% річних - 555 грн. 77 коп., інфляційних витрат - 1270 грн. 12 коп. Представником позивача також надано суду договір приєднання про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води ЛМКП «Львівтеплоенерго». Відносини у сфері житлово-комунальних послуг врегульовані Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 р. № 630 та рішеннями органів місцевого самоврядування. Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією - суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії. Законом «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. 9 листопада 2017 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про житлово-комунальні послуги», за яким виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності визначено суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальну організацію, у даному випадку Львівське міське комунальне підприємства «Львівтеплоенерго»). Відповідно до ч. 1 ст.6 цього ж Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі. Відповідно до пункту 8 правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМ України від 21 липня 2005 р. № 630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. За змістом статті 24 ч.3 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії зобов`язаний своєчасно укласти договір з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії. Відповідно до ч.7\~ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної та гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем), що укладається з виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.7 та п. 2 ч. 2 ст.8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 р. обов`язком споживача є укладання договору про надання житлово- комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а обов`язком виконавця є готування та укладання із споживачем договору про надання комунальних послуг з визначенням відповідності за дотриманням умов їх виконання згідно з типовим договором. Відповідно до вимог ч.4 ст.13 Закону України «Про житлового-комунальні послуги» від 09.11.2017 р. з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Отже, необхідність укладання договору про надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладання визначено як обов`язок, а не право споживача таких послуг. Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова Верховного Суду України від 30.10.2013р. у справі № 6-59-цс13). Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду від 19.08.2019 у справі №226/1437/16-ц, підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг комунальним підприємством. Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення, а відповідач, незалежно від споживання цієї послуги або відмови від її споживання, зобов`язаний оплатити надані послуги. У разі наміру споживача не отримувати відповідні послуги він не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мережі теплопостачання. Викладене також узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеними у постановах від 11 листопада 2015 року у справах № 6-1192цс15 та № 6-1706цс15. Відповідно до вказаних вимог ЛМКП «Львівтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Високий Замок» від 01.07.2014 №92 (5156). Цей договір є підставою для появи публічно-правових взаємовідносин ЛМКП «Львівтеплоенерго» з усіма без винятку споживачами, які підпадають під цю категорію. Отже, відповідач є споживачем централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, що постачається ЛМКП «Львівтеплоенерго». ЛМКП «Львівтеплоенерго» надавало відповідачу як споживачу за вказаною адресою послуги з централізованого опалення, а відповідач такі послуги прийняв, від їх отримання не відмовився. Фактичне надання цих послуг і відкриття особового рахунку за адресою: [ADDRESS] слід вважати фактичним укладанням договору на умовах, передбачених Законом України «Про теплопостачання» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Відповідно до статті 7 цього Закону, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Порядок надання комунальних послуг, їх облік та оплату, права та відповідальність споживачів та виконавців цих послуг визначено «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 р. № 630. У відповідності до вимог ст.68, та ч.1 ст.162 ЖК України наймач і власник житла зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплоенергію. електроенергію та інші послуги) за затвердженими в установленому порядку тарифами (ст. 67 ЖК України). Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 р. (№ 2189-VIII) індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово- комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 19-1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що оплата споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання є обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії. Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017р. споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до п. 20 Правил плата за послуги з теплопостачання вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку або затверджених норм споживання на підставі платіжного документу. Таким чином, згідно вказаних норм закону споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, згідно якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Таким чином, між сторонами виникли відносини, в яких позивач надає послуги, а відповідач ними користується. Норми цивільного права поширюються на всі види зобов`язальних відносин. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦПК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Пунктом 4 ч.1 ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підставі ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. На підтвердження надання послуг та отримання таких споживачем, ЛМКП «Львівтеплоенерго» надало довідки щодо заборгованості за надані послуги по особовому рахунку № [NUMBER] на ім`я [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , згідно з якими відповідачу нарахована заборгованість з оплати за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.07.2014 року по 12.11.2019 року, яка становить 34460 грн. 21 коп. Відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялась, з заявою про її відсутність у квартирі до позивача не зверталась, однак послуги за центральне опалення та гарячу воду не оплачувала у повному обсязі. Відповідно до п. 33 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року (в редакції станом на час спірних правовідносин), у разі неналежного надання або ненадання послуг виконавцем споживач повідомляє про це виконавця в усній формі за допомогою телефонного зв`язку чи у письмовій формі за адресами, що зазначені в договорі. У повідомленні зазначається прізвище, ім`я та по батькові, точна адреса проживання споживача, а також найменування виду неналежно наданої або ненаданої послуги. Повідомлення споживача незалежно від його форми (усна або письмова) обов`язково реєструється представником виконавця у журналі реєстрації заявок споживачів. Представник виконавця зобов`язаний повідомити споживачеві відомості про особу, яка прийняла повідомлення (прізвище, ім`я та по батькові), реєстраційний номер повідомлення та час його прийняття. Згідно з п. 34 Правил, представник виконавця, якому відомі причини неналежного надання або ненадання послуги, зобов`язаний невідкладно повідомити про це споживача та зробити відповідну відмітку в журналі реєстрації заявок, що є підставою для визнання виконавцем факту неналежного надання або ненадання послуг. Актів-претензій про неналежне надання чи ненадання послуг теплопостачання та відсутності у будинку опалення відповідача за спірний період матеріали справи не містять. Жодних інших доказів, які б стверджували про неналежне надання позивачем послуг з централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання відповідачем не надано. За змістом ст.525, 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином з забороною односторонньої відмови від виконання умов договору. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12,13 ЦПК України, до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Отже, з огляду на вищенаведене, між відповідачем та позивачем встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг в сфері теплопостачання, а саме: виконавець надавав послуги відповідачеві, остання такими послугами користувалася для задоволення своїх потреб, та не відмовлялася від них, усвідомлюючи, що за послуги треба платити, проте оплату не проводила, чим порушила ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017р. (№ 2189- VIII), ч. 1 п. 18 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення» № 630 від 21.07. 2005р., а також п. 1.1 Договору. Щодо покликання відповідачки на необгрунтованість нарахування заборгованості за гарячу воду в розмірах 18385,18 за квітень 2019 року та 7144,50 грн. за вересень 2019 року судом враховується наступне. Представник позивача зазначає, що квартира [ADDRESS] обладнана квартирними приладами обліку гарячої води. Вказане не заперечувалось в ході розгляду справи і відповідачкою. Згідно п.3.5 Договору приєднання про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води ЛМКП "Львівтеплоенерго" споживач, що має прилади обліку, щомісячно надає їх покази виконавцю, причому споживач зобов`язаний здійснити зняття таких показів станом на 25-те число поточного розрахункового періоду (місяця) і подати ці покази виконавцю до 27 числа поточного розрахункового періоду (місяця). Представником позивача зазначається, що мешканці квартири [ADDRESS] за період з серпня 2014 року до травня 2017 року не передавали до ЛМКП "Львівтеплоенерго" інформацію щодо показів квартирного приладу обліку гарячої води, відповідно ЛМКП "Львівтеплоенерго" не проводило нарахування вартості послуги з гарячого водопостачання за цією адресою за вищевказаний період. З розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем за послугу з гарячого водопостачання вбачається, що нарахування проводились наступним чином: 80,42 грн. за червень 2017 року; 569,17 грн. за вересень 2018 року; 18385,18 грн. за квітень 2019 року; 7144,50 грн. за вересень 2019 року. Доказів, які б спростовували твердження представника позивача та які б доводили неправомірність нарахування позивачем заборгованості за квітень та вересень 2019 року відповідачкою не надано. Оскільки надані позивачем докази та розрахунки не спростовані відповідачем, доказів,\~які в\~своїй сукупності\~дали б\~змогу дійти\~висновку про\~неналежне надання\~послуги з\~централізованого опалення та постачання гарячої води\~відповідачем не\~надано,\~відповідач жодними\~доказами не\~спростувала розміру\~заборгованості, не надала доказів щодо повної або часткової оплати заборгованості, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача у судовому порядку заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Щодо поданої відповідачкою заяви про застосування строку позовної давності суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з позовом 23.11.2021 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного) (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 (справа №712/8916/17) дійшла висновку про те, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другоюстатті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису ч. 2 ст. 264 ЦК України, переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Враховуючи те, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з позовом 23.11.2021 року, з відповідачки необхідно стягнути заборгованість в межах трирічного строку позовної давності, тобто з 23.11.2018 року. Як вбачається із розрахунку заборгованості щодо надання послуг центрального опалення від 12.11.2019 року заборгованість відповідача станом на 12.11.2019 року становить 9086,14 грн. Із розрахунку заборгованості щодо надання послуг гарячого водопостачання від 12.11.2019 року заборгованість відповідача станом на 12.11.2019 року становить 25374,07 грн. Зважаючи на викладене, суд доходить переконання про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за центральне опалення в розмірі 5809,86 грн. (заборгованість станом на листопад 2018 року) у зв`язку із спливом на час звернення до суду з позовом трирічного строку позовної давності, визначеного у ст.257 ЦК України. Щодо застосування строку позовної давності до заборгованості відповідача перед позивачем за послугу з гарячого водопостачання судом враховується, що відповідно до розрахунку заборгованості за вказану послугу вбачається, що станом на вересень 2018 року у відповідача існує переплата у розмірі 155,61 грн., а заборгованість виникла з квітня 2019 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, а відтак суд не вбачає підстав для затосування позовної давності в цій частині. Що стосується стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 555 грн. 77 коп. та інфляційних витрат в розмірі 1270 грн. 12 коп. суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого iндексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% рiчних вiд простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Положеннями ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Так, позивач відповідно до ч.2 ст.625 ЦКУкраїни нарахував боржнику 3% річних в розмірі 555 грн. 77 коп. та інфляційні витрати в розмірі 1270 грн. 12 коп. Згідно абз. 1 ч. 1 постанови КМУ «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» від 02.03.2022 № 206 установлено, що заборонено до припинення чи скасування воєнного стану в Україні нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги не всім населенням, а тільки в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій. Відомостей, що майно споживача було пошкоджене внаслідок бойових дій матеріали справи не містять. Згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 на Львівську міську територіальну громаду дія Постанови КМУ «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» від 02.03.2022 № 206 не поширюється. Більш цього, з розрахунку 3% річних та інфляційних витрат, наданого представником позивача вбачається, що такі нараховані до 24.02.2022, тобто за період до введення на території України воєнного стану Отже, право позивача порушене і підлягає захисту, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути, окрім заборгованості за послуги з теплопостачання також і 3% річних в розмірі 555 грн. 77 коп. та інфляційні витрати в розмірі 1270 грн. 12 коп. Разом з тим, суд враховує заяву відповідачки про застосування строку позовної давності й до стягнення з неї 3% річних та інфляційних витрат, виходячи з наступного. Статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц. З наявного в матеріалах справи розрахунку встановлено, що розмір 3% річних за період з листопада 2018 року становить 397,86 грн. та розмір інфляційних витрат з листопада 2018 року становить 296,74 грн., які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. На підставі викладеного, враховуючи те, що відповідач належним чином не виконує своїх обов`язків по сплаті коштів за надані позивачем послуги, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 28650 грн. 35 коп., а також 3% річних в розмірі 397 грн. 86 коп. та інфляційні витрати в розмірі 296 грн. 74 коп. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання задоволено частково, а саме на 80,87%, до стягнення підлягають судові витрати позивача зі сплати судового збору у розмірі 1835,75 грн. Враховуючи наведене та на підставі ст.ст.12,81,141,258,259,263-265,280-282, 352,354 ЦПК України, суд

Outcome: partial