Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

30 серпня 2023 року позивач звернувся до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 25 жовтня 2020 року надав відповідачу позику у розмірі 15\~000,00 доларів США на строк 12 місяці, про що відповідач надав відповідну розписку. Відповідач зобов`язувався повернути 20\~400,00 доларів США. Станом на день звернення до суду, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, позику у повному обсязі не повернув. Посилаючись на вищевикладене, з врахування заяви про зменшення позовних вимог від 10 жовтня 2023 року, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь основну суму боргу у розмірі 20\~400,00 доларів США, а також 276\~909,12 грн. нарахованих «штрафних санкцій» під якими позивач розуміє 3% річних та інфляційні втрати передбачені ст.625 ЦК України. Відповідач письмового відзиву на позов не подав. У судове засідання сторони не прибули, хоча про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не прибув, про причини неявки суд не повідомив. Оскільки належним чином повідомлений відповідач повторно не прибув у судове засідання та не подав відзиву на позов, на підставі ст.280 ЦПК України суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. Судом встановлено, що відповідачем 25 жовтня 2020 року було надано позивачу розписку такого змісту: «Я, [PERSON] , (паспортні дані), беру у борг в [PERSON] (паспортні дані) суму у розмірі 15\~000 USD (сума прописом) на період 12 місяців. Дата повернення 25 жовтня 2020 року. Сума до повернення 20\~400 USD (сума прописом). 25.10.2020 (підпис)» (а.с.7). Матеріали справи не містять будь-яких доказів виконання відповідачем своїх зобов`язань з повернення позики. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. В першу чергу, суд вважає за необхідним визначитися з правом, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року. Досліджуючи зміст наданої позивачем розписки відповідача суд зазначає, що у ній чітко підтверджується отримання відповідачем коштів у розмірі 15\~000,00 доларів США, з повернення цієї суми у розмірі 20\~400,00 доларів США. Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У розглядуваному випадку, у наданій відповідачем розписці встановлений строк повернення позики у 12 місяці, а саме до 25 жовтня 2021 року. Доказів виконання основного зобов`язання у повному обсязі, відповідач суду не надав, а тому заборгованість за основною сумою позики у розмірі 15\~000,00 доларів США слід стягнути з відповідача на користь позивача. Що стосується різниці між сумою позики, яку отримав відповідач (15\~000,00 доларів США), а також сумою, яку зобов`язувався повернути (20\~400,00 доларів США), суд зазначає, що така не є основною сумою боргу, як помилково вважає позивач, а фактично є винагородою за правомірне користування чужими коштами, тобто, процентами, які передбачені ст.1048 ЦК України. Тому суд стягує 5\~400,00 доларів США з відповідача саме як договірні проценти за користування наданою позикою. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд зауважує, що на відміну від процентів за правомірне користування грошовими коштами, які передбачені для договорів позики у ст.1048 ЦК України, проценти визначені у ст.625 ЦК України нараховуються у разі неправомірного користування грошовими коштами, в тому числі у разі прострочення грошового зобов`язання із повернення всієї суми позики. У розглядуваному випадку, відповідач правомірно використовував чужі грошові кошти за договором позики до 25 жовтня 2021 року включно, а лише з 26 жовтня 2021 року таке користування вважається неправомірним, адже був порушений строк виконання основного зобов`язання. До цього моменту позивач мав право нараховувати лише відсотки за правомірне використання чужих грошових коштів, як це передбачено ст.1048 ЦК України. З 26 жовтня 2021 року, відносини між сторонами трансформувалися із договірних в охоронні, а отже з цього моменту позивач втрачає право нараховувати договірні відсотки, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, але він отримує право нараховувати три проценти річних, які передбачені у ст.625 ЦК України, як за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Таке правозастосування положень ст.625 ЦК України у системному зв`язку з положеннями ст. 1048 ЦК України, відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду, яка наведена у пунктах 90-91 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, пункті 80 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11. Із зазначеного слідує, що з відповідача на користь позивача можуть бути стягнуті договірні відсотки за позикою лише за період з 26 жовтня 2021 року. При цьому, пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З наведеного слідує, що позивач вправі нараховувати відповідачу 3% річних, передбачені ст.625 ЦК України, за період з 26 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року включно, адже після 24 лютого 2022 року таке нарахування неможливе у зв`язку з введенням на території України воєнного стану. При цьому таке нарахування можливе саме на основну суму боргу, яка становить 15\~000,00 доларів США, а не 20\~400,00 доларів США, як помилково вважає позивач. Суд ще раз підкреслює, що різниця у 5\~400,00 доларів США є договірними відсотками, на які 3% річних, передбачені ст.625 ЦК України, нараховуватися не можуть. Оскільки позивач склав розрахунок цих коштів за період з 26 жовтня 2021 року по 30 серпня 2023 року, що суперечить п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а також беручи за основу невірну базу розрахунку у 20\~400,00 доларів США, суд здійснює такий розрахунок самостійно. Розрахунок здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума з 26/10/2021 до 23/02/2022 15 000,00 x 3 % x 121 : 365 : 100121149,18 Всього 3% річних 149,18 доларів США, що з врахування офіційного курсу НБУ встановленого на час звернення до суду становить 5\~454,02 грн. (149,18 х 36,56). Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути нараховані за період з 26 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року 3% річних у розмірі 5\~454,02 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, суд зазначає, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18. Оскільки грошове зобов`язання відповідача перед позивачем було визначено в іноземній валюті доларах США, інфляційні втрати, передбачені ст.625 ЦК України, в даному випадку не можуть бути стягнуті, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. У зв`язку із частковим задоволенням позову, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам, що становить 7\~513,00 грн. (10 227,33 х ((20\~400 х 36,56 + 5\~454,02) / 1\~022\~733,12)). У такому ж порядку слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу, що становлять в даному випадку 7\~346,00 грн. (10\~000,00 х ((20\~400 х 36,56 + 5\~454,02) / 1\~022\~733,12)). Розмір цих витрат співмірний предмету позову, є обґрунтований та належним чином підтверджений наданими позивачем доказами. Через те, що позивач зменшив позовні вимоги, він надмірно сплатив судовий збір у розмірі 197,40 грн. (10\~424,73 - 10 227,33), яким йому слід повернути з Державного бюджету України на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial