Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси із заявою про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] В обґрунтування заяви зазначила, що [PERSON] є її колишнім хлопцем з яким вона більше двох років припинила відносини. Однак, у лютому 2023 року поведінка [PERSON] змінилась, він став маніакально переслідувати заявника та намагається контролювати її особисте життя. Заявник зазначає, що не зважаючи на заборону та регулярні бесіди з поліцією [PERSON] не залишив заявника у спокої, його поведінка стала більш агресивною, він погрожує, здійснив наїзд машиною, присилає погрози на телефон. На підставі викладеного заявник просить: видати обмежувальний припис на максимально можливий термін із заборонами щодо: перебування в місці проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; наближення до місця реєстрації: [ADDRESS] ; особисто або через 3-х осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідування її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею; ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; наближення та спроби спілкування з [PERSON] . Після надходження та реєстрації зазначеної заяви, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2023 року заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи в судове засідання. Заявник звернулась на адресу суду з заявою щодо можливості розгляду справи за її відсутності, в якій зазначила, що заяву просить задовольнити та видати заборонний припис. Заінтересована особа [PERSON] про час та місце слухання справи повідомлений шляхом направлення смс-повідомлення та шляхом розміщення оголошення в порядку передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, до суду не з`явився, не повідомив про причини не явки. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Дослідивши заяву, проаналізувавши надані заявником докази на підтвердження заявлених вимог, в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до правил статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків». Правовідносини, що склалися між учасниками справи, регулюються спеціальними Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», Законом України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей закон визначає організаційно-правові засади запобігання домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти). Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, моржування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків» визначено, що насильство за ознакою статі - діяння, спрямовані проти осіб через їхню стать, або поширені в суспільстві звичаї чи традиції (стереотипні уявлення про соціальні функції (становище, обов`язки тощо) жінок і чоловіків), або діяння, що стосуються переважно осіб певної статі чи зачіпають їх непропорційно, які завдають фізичної, сексуальної, психологічної або економічної шкоди чи страждань, включаючи погрози таких дій, у публічному або приватному житті. Згідно ст. 21-5 Закону України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», постраждала особа або її представник, а в разі вчинення насильства за ознакою статі стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування мають право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи. Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, насильства за ознакою статі, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Судом встановлено, що [PERSON] неодноразово зверталась до органів поліції з приводу прийняття мір до її колишнього хлопця, який її переслідує та погрожує їй. Так, згідно талону - повідомлення єдиного обліку № 8835 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення про кримінальне правопорушення та іншу подію) від 11.04.2023 року, встановлено, що до районного управління надійшла заява [PERSON] про прийняття мір до [PERSON] який переслідує заявника та пошкодив замок на її дверях. В подальшому, згідно талону-повідомлення від 10.06.2023 року за фактом конфлікту з колишнім співмешканцем. Згідно талону повідомлення від 19.04.2023 року остання просить прийняти міри до [PERSON] який перебуває поруч та намагається відібрати телефон. Згідно талону-повідомлення від 10.04.2023 року заявник просить прийняти міри до [PERSON] переслідує заявницю. Згідно талону повідомлення від 11.11.2023 року заявниця просить прийняти міри до [PERSON] який на подвір`ї її будинку погрожує їй фізичною розправою. Згідно талону-повідомлення від 01.12.2023 року заявниця просить прийняти міри [PERSON] який спровокував конфлікт та кидається в бійку. Судом досліджуються надані роздруківки з телефону особистої переписки заявника. Згідно повідомлень , встановлено, що абонент [PERSON] надсилає повідомлення різного характеру, що між іншим носять характер погроз та знущань. Отже, судом встановлено, що заявниця неодноразово зверталась до органів поліції з питання прийняття мір до [PERSON] який переслідує останню, погрожує, шкодить її майно. У справі № 404/5203/19 Верховний Суд у своїй постанові від 19 травня 2020 року, підтримуючи висновки судів попердніх інстанцій, зазначив, що доводи заінтересованої особи відносно того, що він не набув статусу «кривдника», оскільки не притягувався до відповідальності за вчинення домашнього насильства, попри наявні факти звернень до правоохоронних органів з заявами про вчинення насильства у сім`ї, зареєстрованих у Єдиному реєстрі досудових розслідувань (далі - ЄРДР), не є обґрунтованими, оскільки сам по собі факт того, що особа не притягалась до юридичної відповідальності, не може\~бути підставою\~для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника. Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суд встановлює, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та дає їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів, щоб запобігти домашньому насильству в подальшому. Відповідно до п. 7, 9 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»: обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме на захист людини, її життя і здоров`я, недоторканості та безпеки спрямоване обґрунтоване застосування обмежувального припису. З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що заявником доведено, що [PERSON] , вчиняє відносно заявника психологічне насильство, а відтак у суду є підстави застосувати положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Також матеріалами справи доведено факт погроз розправою заявниці на вулиці. Суд також встановив ризики настання будь-якого насильства з боку заінтересованої особи стосовно заявника в майбутньому. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України часники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. При цьому, слід зазначити, що згідно з положеннями Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. З наданих документів встановлено, що [PERSON] вчиняє відносно заявник насильство психологічного характеру. Враховуючи викладене, оцінюючи всі встановлені судом обставини та дослідженні докази, суд дійшов висновку, що доводи заявниці знайшли своє підтвердження в ході вирішення заяви, а тому заяву слід задовольнити і з метою запобігання та протидії психологічному та фізичному насильству, що має місце з боку заінтересованої особи по відношенню до заявниці, свідками чого стали інші сторонні особи, суд вважає необхідним вжити заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] , оскільки [PERSON] , як жертва такого насильства, потребує захисту у порядку передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків». Беручи до уваги факти встановлені під час розгляду справи, суд зважає на високий рівень вірогідності продовження чи триваючого вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис. З урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, суд вважає, що обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявника. Суд погоджується із доводами викладеними в заяві, та вважає, що наведені у заяві обмеження, як вид обмежувального припису будуть забезпечувати дієвий та ефективний захист заявника від кривдника.

Outcome: partial