Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

10 квітня 2023 року позивач звернувся до суду з цим позовом, та просить: ухвалити рішення, згідно якого визнати право власності за набувальною давністю на цілу квартиру [ADDRESS] за ним, [PERSON] . Свої вимоги мотивує тим, що станом на квітень 2002 року, в спірній квартирі проживав [PERSON] , а 01 січня 2004 року він з ним уклали договір найму спірної квартири строком на шість місяців, тобто до 01 липня 2004 року. Після закінчення дії договору [PERSON] не висував претензій щодо його виселення із спірної квартири (повернення квартири). Строк позовної давності щодо прав власника квартири на його виселення сплив 01 липня 2007 року. До подання позову, ще з`ясувалося, що [PERSON] помер [INFO] . Спадкоємцем [PERSON] , являється його донька - [PERSON] , якій у 2017 році державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом на дану квартиру. В подальшому назву [ADDRESS] змінено на нову назву - [PERSON] . На даний час він вирішив набути право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] , тому і звернувся до суду. У судове засідання позивач не прибув. У позовній заяві вказав про можливість розгляду справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити. У судовому засіданні 27.11.2023 представник позивача позовні вимоги заявлені позивачем підтримав, а подальшому 18.01.2024 надав заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги просив задовольнити та надав заяву про відмову у виклику та допиту свідків. У судове засідання від відповідача, [PERSON] надано відзив на позовну заяву у якому позовні вимоги визнала повністю та зазначила про можливість розгляду справи без ї участі. В судове засідання представник третьої особи не прибув, надано письмові пояснення щодо позову [PERSON] та просили відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі. \~ \~ \~ \~ Як встановлено судом, станом на квітень 2002 року, в квартирі [ADDRESS] проживав [PERSON] , який переїхав проживати в с. Авдіївка, Сосницького району Чернігівської області. За взаємною згодою, 01 січня 2004 року вони уклали договір найму квартири [ADDRESS] строком на шість місяців, тобто до 01 липня 2004 року. Дія зазначеного договору закінчилася 01 липня 2004 року. Після закінчення дії договору [PERSON] не висував претензій щодо його виселення із спірної квартири (повернення квартири). Строк позовної давності щодо прав власника квартири на його виселення (повернення квартири) із спірної квартири відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України сплив 01 липня 2007 року. Позивач не приховував факт знаходження майна у його володінні, а саме понад п`ятнадцять років. Претензій позивачу за цей період ніхто не висував. Також встановлено, що [PERSON] помер [INFO] . Спадкоємцем [PERSON] , являється його донька - [PERSON] , якій 27.09.2017 року, державним нотаріусом Корюківської державної нотаріальної контори Чернігівської області Гайдук Світланою Володимирівною, видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , яке зареєстровано в реєстрі за № 1094. Право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано державним нотаріусом Корюківської державної нотаріальної контори Чернігівської області Гайдук Світланою Володимирівною під № 1363659174224 за [PERSON] на підставі рішення від 27.09.2017 року, про що здійснено запис про право власності № 22553139 і зазначені обставини підтверджується індексним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 98657951. В подальшому назву вулиці Гагаріна змінено на нову назву - [PERSON] . Позивач згідно ст. 344 ЦК України звернувся до суду та вк4азує, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу (наприклад, договорів оренди чи користування) виключає застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Титульними володільцями вважаються особи, які володіють майном за цивільно-правовими договорами (найму (оренди), підряду тощо) особи, які володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом. Позивачем зазначено, що підставою, згідно якої він проживав за адресою майна [ADDRESS] є Договір найму, який був укладений між попереднім власником (правонаступником якого є [PERSON] ) та ним. Фактично Позивач користувався майном, проте майно за ним не зареєстроване та належить [PERSON] . Також, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, підставою добросовісного \~ \~ \~ \~заволодіння майном не може бути, зокрема, договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Позивач весь час проживання користувався та проживав в нерухомому майні власника, якого він знав [PERSON] , як і його правонаступника [PERSON] проте не володів майном як власник. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до правової позиції, викладеній у Постанові Верховного суду від 28.04.2020 року, справа № 552/1354/18 володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володінні визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. В постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження №61- 19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності йому нерухоме майно, що придбане добровільно набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Саме по собі користування жилим приміщенням не може бути підставою для виникнення у позивача права власності на нього за набувальною давністю, оскільки позивач не заволодів майном, а отримав його у користування на підставі визначеної законом процедури, він не зареєстрований там, а підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність (договір найму). Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 Цивільного кодексу України. За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи \~ \~ \~ \~вищезазначене, Позивач завжди знав, хто є власником нерухомого майна та, як зазначено ним самим, користувався нерухомим майном на підставі договору найму квартири, копії якого до того ж не були надані разом із позовною заявою. Позивачу також було відомо, що нерухоме майно належить з 2017 року [PERSON] , та що у неї наявна заборгованість за рішенням суду та починаючи з 2017 року не вчиняв жодних дій щодо переукладення договору, купівлі-продажу, оформлення права власності з правонаступником тощо. Позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а тривалий час проживання, відкритість і безперервність користування не є безумовною та достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, наявна також відсутність безтитульності володіння позивачем даним нерухомим майном, як обов`язкової умови набути ним такого майна у власність за набувальною давністю. Отже, у [PERSON] наявна заборгованість за рішенням суду, яка досі не погашена перед стягувачем. Стягувач ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» очікує задовольнити свої вимоги за рахунок майна боржника. До того ж, будь-яка угода вчинена боржником за наявності боргу, внаслідок якої боржник перестає бути платоспроможним, має ознаки фраудаторної та може бути визнана незаконною. Таким чином, за умовами визнання права власності за позивачем на дану квартиру за набувальною давністю позивач фактично просить узаконити перехід права власності на майно від однієї особи до іншої всупереч встановленому законом порядку оформлення відчуження майна. Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Судовий збір, сплачений позивачем при зверненні з позовом до суду на користь держави, слід залишити за ним.

Outcome: dismissed