Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

1.Позиція позивача. 27 вересня 2023 року адвокат Плетенко К.Ю., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , подала до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області матеріали позовної заяви до [PERSON] , [PERSON] «про визнання права за набувальною давністю». Згідно до змісту позовних вимог позивач просить: Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності за набувальною давністю на житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яка складається з квартири [ADDRESS] , позначена в технічній документації літ. А1, загальною площею 62,5 кв.м., житловою площею 38,1 кв.м., з господарськими будівлями і спорудами: Д-1 - літня кухня; Є-1 - сарай; є-1 - навіс; № 1 - хвіртка; № 2 - зливна яма; № 4,6 - огорожі; ІІ - тротуар. В обґрунтування заявлених вимог, позивачем зазначено, що починаючи з 2000 року і по теперішній час позивач [PERSON] проживає у будинку [ADDRESS] . Зазначений будинок складається з двох квартир, з яких квартира [ADDRESS] , а саме 1/2 частина будинку загальною площею 62,5 кв.м., житловою площею 38,1 кв.м., належали [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.1972 року, посвідченого Другою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою за р. №922 (копія договору купівлі-продажу додана до позовної заяви, оригінал знаходиться у позивача). З 2000 року позивач проживав у будинку та здійснював догляд за [PERSON] , який в силу похилого віку потребував постійного догляду. [INFO] [PERSON] помер, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Заводського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис №318. За життя [PERSON] мав намір передати у власність позивачу спірний будинок, з цією метою передав позивачу оригінали всіх правовстановлюючих документів на будинок та ключі. Однак, укладення відповідної нотаріальної угоди не відбулось. [PERSON] помер, а позивач залишився проживати у його будинку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є синами покійного. Вони відмовляються від вступу в спадщину на цей будинок, у будинку не проживають, не проявляють себе як власники, а тому зазначений об`єкт нерухомості на даний час не має власника. Теперішнє місце проживання відповідачів позивачу не відоме. Таким чином, починаючи з 2000 року позивач [PERSON] відкрито, безперервно і без будь-яких перешкод з боку третіх осіб, проживає в спірному будинку, утримує будинок в належному стані, виконує ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги. Факт проживання позивача у спірному будинку підтверджується актом №95/2/4 про підтвердження факту проживання від 12.09.2023 року. Згідно інформації, наданої директором КП «Кам`янське районне бюро технічної інвентаризації» ДОР у відповідь на адвокатський запит, право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 01.06.1972 року, посвідченого Другою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою, р. №922. Оскільки позивач [PERSON] відкрито заволодів 1/2 частиною житлового будинку, що належала померлому [PERSON] , після його смерті частку домоволодіння так ніхто у власність не прийняв, позивач позбавлений можливості оформити у передбаченому законом порядку право власності на домоволодіння, яким протягом 20 років продовжує відкрито, безперервно користуватися, тому вимушений звернутися до суду з даним позовом. Враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і протягом 20 років продовжує відкрито, безперервно користуватися домоволодінням за адресою: [ADDRESS] , тому він набув право власності на спірний будинок за набувальною давністю, в порядку ст.ст. 328, 344 ЦК України. 2.Позиція відповідачів. Відповідачем [PERSON] подано заяву про визнання позовних вимог, та розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] за місцезнаходженням майна не проживає і його місцезнаходження не є відмовив, виклик останнього здійснювався через оголошення на сайті «Судова влада України». Відзив на позов не подав. 3.Заяви, клопотання, процесуальні питання. 27.09.2023 року адвокат Плетенко К.Ю., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , подала до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області матеріали позовної заяви до [PERSON] , [PERSON] «про визнання права за набувальною давністю». 27.09.2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] «про визнання права власності за набувальною давністю», розгляд якого призначено за правилами загального позовного провадження. 11.10.2023 року не електронну адресу суду надійшла заява від відповідача [PERSON] , про проведення розгляду справи за його відсутності. 27.11.2023 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] «про визнання права власності за набувальною давністю», призначено справу до розгляду по суті. 4.Фактичні обставини. Згідно до договору купівлі-продажу від 01.06.1972 року, укладеного між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, [PERSON] набув у приватну власність 1/2 частину незавершеного шлакоблочного житлового будинку готовністю 64%, а саме будинку розташованого «…у [ADDRESS] , який продавцю [PERSON] належав на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Дніпродзержинською от конторою 20/1-7р реєстр 2/124/ та зареєстрованого. Всі права та обов`язки по попередньому договору переходять до покупця, згідно рішення Дніпродзержинського виконкому № 573 від 26/VIII-71 р. строк будівництва продовжений на один рік (а.с. 11-12). Договір був посвідчений державним нотаріусом Другої Дніпродзержинської нотаріальної контори Шитко Ф.Г., за реєстром № 922 від 01.06.1972 року. Згідно до рішення № 244 виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради народних депутатів від 11.05.1977 року, будинку присвоєний номер 164 (а.с. 12), запис відображена на договорі, завірена підписом та печаткою. У відповідності до відповіді на адвокатський запит, КП «Кам`янске районне бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради» від 03.08.2023 року № 1/2/477 (а.с. 13), житловий будинок [ADDRESS] , - право власності на вказаний об`єкт було зареєстроване за наступними особами: -[PERSON] , [PERSON] , на підставі договору міни від 16.03.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик В.В,, р. № 649 (1/2 частина); -[PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.1072 року, посвідченого Другою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою, р. 922 (1/2 частина). [PERSON] , [INFO] помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть актовий запис № 318 від 06.03.2004 року виданий Відділом реєстрації актів цивільного стану Заводського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (а.с. 10). Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , спадкова справа не заведена. Позивач [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, зареєстрований за адресою [ADDRESS] , дата реєстрації за даною адресою 22.12.2008 року, що підтверджено відповідним записом у паспорті громадянина України на ім`я позивача (а.с. 8). Тобто, позивач [PERSON] фактично проживав і проживає у будинку [ADDRESS] який є сусіднім будинком від будинку померлого [PERSON] , який мав право спільної часткової власності на будинок [ADDRESS] , частка якого відповідно становить 1/2 частину, та яка у натурі не виділена. Іншими співвласниками зазначеного будинку [ADDRESS] , як об`єкту спільної часткової власності, на час спору є [PERSON] , [PERSON] , частка яких у праві спільної часткової власності відповідає 1/2 частці такого будинку, проте їх до участі у справі не залучено. Позивачем долучено акт № 95/2/4 від 12.09.2023 року про те, що головою квартального комітету № 4 Заводського району Отрізною З.Б. та сусідами з будинку [ADDRESS] - [PERSON] , і з будинку [ADDRESS] - [PERSON] підтверджується факти проживання без реєстрації [PERSON] у будинку [ADDRESS] (а.с. 9). Проте, зазначений акт не містить відомостей, що [PERSON] проживав в період з 2000 року і по час смерті [PERSON] , а саме по 06.03.2004 року разом, із спадкодавцем, так як з зазначених підстав позивач повинен бути обізнаним що зазначена частка є власністю, та включена у спадщину відкриту на час смерті спадкодавця [PERSON] .. Заявляючи позовні вимоги до [PERSON] , і [PERSON] , жодним чином не підтверджено, що зазначені особи є спадкоємцями спадкодавця [PERSON] .. 5.Норми права. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст.ст. 8, 55 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)". Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Ст. 344 ЦК України: Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. 2. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. 3. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. 4. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Зазначена норма права - набувальна давність, виникла з введенням у дію ЦК України, 16.01.2003 року, а саме станом на 01.01.2004 рік. 6.Висновки. Судом встановлено, що предметом спору є набуття позивачем [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , в порядку визначеним ст. 344 ЦК України, за набувальною давністю. Обов`язковою умовою для набуття будь-якою особою права на звернення до суду, є наявність у зазначеної сторони прав, інтересів та свобод, які існують та які порушені, невизнані або оспорювані, що узгоджується з приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Як зазначено вище, зазначений житловий будинок [ADDRESS] є об`єктом спільної часткової власності, частки співвласників не є виділеними та рішень щодо встановлення порядку користування таким об`єктом спільної часткової власності з боку позивача не подане. Крім того, з боку позивача заявлені позовні вимоги до осіб як [PERSON] і [PERSON] , проте жодного доказу того, що зазначені особи є спадкоємцями померлого власника 1/2 частини зазначеного будинку [PERSON] не надано. Натомість до справи позивачем не заявлено як відповідачів інших співвласників зазначеного житлового будинку [ADDRESS] , що фактично прямо впливає на їх права спільної часткової власності, у разі вирішення прав щодо частки у праві спільної часткової власності на спірний будинок. Також, позивачем не наведено, яким чином та в який спосіб, його права порушуються, не визнаються або оспорюються заявленими відповідачами, що є обов`язковою передумовою для пред`явлення позовних вимог, в порядку ст. 4 ЦПК України. поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Можливість практичного здійснення права на звернення до суду за судовим захистом залежить від певних передумов, які у цивільній про\-цесуальній літературі іменуються передумовами права на звернення до суду за судовим захистом. Ці передумови розподіляють на суб`єктивні, які належать до особистості суб`єктів спору, та на об`єктивні, пов`язані з характером предмета, який підлягає внесенню на розгляд суду; на по\-зитивні та негативні - залежно від зв`язку права на звернення до суду з наявністю або відсутністю цих передумов. До суб`єктивних передумов належить процесуальна правоздатність особи, яка звернулася до суду за судовим захистом, а також суб`єкта, який буде притягнутий судом як відповідач або заінтересована особа. Право на звернення до суду за судовим захистом виникає одночасно з виникненням цивільної процесуальної правоздатності. Так, відповід\-но до ст. 28 ЦПК здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) визнається за всіма фізичними і юридичними особами. Оскільки всі фізичні особи набувають про\-цесуальної правоздатності з моменту народження і не можуть бути її позбавлені, а відповідно і здатності звернення до суду за судовим за\-хистом, то в судовій практиці питання щодо процесуальної правоздат\-ності може виникати тільки стосовно організацій. Процесуальна право\-здатність організацій залежить від того, чи є організація юридичною особою. Суб`єктивною передумовою права на звернення до суду є також процесуальна заінтересованість особи. За загальним правилом зверта\-тися до суду можна лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Із цього положення ст. З ЦПК випливає наявність заінтересованості особи в судовому захисті. Щодо заінтересованості осіб, які звертаються до суду за захистом прав, свобод та інтересів іншої особи, або державних чи суспільних інте\-ресів, то їх заінтересованість має службовий характер і обумовлена їх правовим становищем. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Крім того, у разі прийняття позиції сторони позивача про наявність порушення, оспорення або не визнання його прав з боку заявлених ним відповідачів, суд виходить з наступного: Так, відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Також судом враховується, що у відповідності до відповіді на адвокатський запит, КП «Кам`янске районне бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради» від 03.08.2023 року № 1/2/477 (а.с. 13), житловий будинок [ADDRESS] , - право власності на вказаний об`єкт було зареєстроване за наступними особами: -[PERSON] , [PERSON] , на підставі договору міни від 16.03.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик В.В,, р. № 649 (1/2 частина); -[PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.1072 року, посвідченого Другою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою, р. 922 (1/2 частина). І також, на час розгляду справи зазначені частки у натурі не виділялися. Крім того, сам позивач [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, зареєстрований за адресою [ADDRESS] , дата реєстрації за даною адресою 22.12.2008 року, що підтверджено відповідним записом у паспорті громадянина України на ім`я позивача (а.с. 8). Тобто, позивач [PERSON] фактично проживав і проживає у будинку [ADDRESS] який є сусіднім будинком від будинку померлого [PERSON] , який мав право спільної часткової власності на будинок [ADDRESS] , частка якого відповідно становить 1/2 частину, та яка у натурі не виділена. Іншими співвласниками зазначеного будинку [ADDRESS] , як об`єкту спільної часткової власності, на час спору є [PERSON] , [PERSON] , частка яких у праві спільної часткової власності відповідає 1/2 частці такого будинку, проте їх до участі у справі не залучено. [PERSON] , [INFO] помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть актовий запис № 318 від 06.03.2004 року виданий Відділом реєстрації актів цивільного стану Заводського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (а.с. 10). А тому, на час його смерті діяли норми ЦК України, 2003 року, які введені в дію з 01.01.2004 року. А тому, факт не заведення садкової справи після смерті спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] , не свідчить що в передбачений ч. 3 ст. 1268 ЦК України спосіб та порядок не прийнята спадщина у склад якої увійшло право власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на спірний будинок. Так, згідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, - спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Доказів того, що на час смерті [PERSON] він був зареєстрований та проживав у зазначеному будинку один, суду не надано, як і не надано доказів, що останній мав спадкоємців. Суд звертає увагу, що згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. І що лише позивач є учасником процесу, який має право на заявлення позовних вимог, про залучення до справи співвідповідача (відповідача), заміни відповідача, із наступним пред`явленням до нього позовні вимоги. Крім того, позивач діючи вільно та розпоряджаючись своїми права на власний розсуд, не будучи обмеженим у праві на заявлення клопотань, збір доказів на підтвердження заявленої позиції, під час підготовчого провадження належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених фактів щодо смерті співвласника майна, відсутності спадкоємців та осіб які прийняли спадщину відкриту на час смерті спадкодавця не надав, заяв та клопотань про їх витребування, забезпечення тощо.., не подавав і не заявляв. Виходячи із предмету спору, та обсягу заявлених позовних вимог, позивач заявляючи про свої права на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS] , повинен залучити до участі у вирішенні спору всіх співвласників спільної часткової власності, а також всіх спадкоємців померлого, які в передбачений спосіб та порядок визначений законодавством діючим на час відкриття спадщини, прийняли спадщину у передбаченому законом порядку. Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: ?наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; ?законність об`єкта володіння; ?добросовісність заволодіння чужим майном; ?відкритість володіння; ?безперервність володіння; ?сплив установлених строків володіння; ?відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Зазначена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Судом враховується, що позивачем заявлено про те, що він за згодою власника - спадкодавця [PERSON] , став з ним проживати з 2000 року і по час його смерті, а саме по [INFO] , у належній спадкодавцю 1/2 частці будинку [ADDRESS] , а тому позивач не міг за таких умов не бути обізнаним, що зазначена частка будинку була власністю спадкодавця [PERSON] , тобто не є безтитульним майном. Враховуючи що заявлена частка у праві спільної часткової власності на житловий будинок у розмірі 1/2 зареєстрована за спадкодавцем [PERSON] , померлим [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.1972 року, укладеного між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, [PERSON] набув у приватну власність 1/2 частину незавершеного шлакоблочного житлового будинку готовністю 64%, а саме будинку розташованого «…у [ADDRESS] , який продавцю [PERSON] належав на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Дніпродзержинською от конторою 20/1-7р реєстр 2/124/ та зареєстрованого. Всі права та обов`язки по попередньому договору переходять до покупця, згідно рішення Дніпродзержинського виконкому № 573 від 26/VIII-71 р. строк будівництва продовжений на один рік (а.с. 11-12), а тому майно у виді даної частки не може бути віднесено до безтитульного майна, що є наслідком безпідставності заявленого позову як вимог набуття права власності позивачем на спірну частку у спільній частковій власності з підстав набувальної давності, яка на законних підставах набута та зареєстрована за [PERSON] , за його життя. Таким чином, обраний спосіб захисту позивачем [PERSON] своїх прав та інтересів, як визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , який є об`єктом спільною частковою власності, не відповідає приписам ст. 344 ЦК України. Крім того, позивачем не доведено, в порядку ст.. 4 ЦПК України, своє право на звернення із даним позовом, як то наявність спору з заявленими відповідачами, а тому заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд вважає необхідним зазначити, що у разі наявності спору, позивач не обмежений у заявлені позовних вимог до належних відповідачів, в порядку і спосіб визначений діючим законодавством України. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року )» (Постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі № 465/3586/17, від 08.10.2020 у справі № 712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18). 7.Судові витрати. Позивачем понесені судові витрати у розмірі 1073,60 грн. (а.с.1), як сплата судового збору при зверненні із позовом. Враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі понесені стороною позивача залишаються за зазначеною стороною.

Outcome: dismissed