Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] 03.03.2020 звернулася в Орджонікідзевський районний суд м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] , [INFO] , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, який в подальшому неодноразово уточнювала. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] 22.02.2013 на підставі договору купівлі-продажу отримала у власність квартиру в [ADDRESS] . Вказувала, що в квартирі зареєстровано три особи [PERSON] , її 10-ти річна дочка [PERSON] та 17-річний син [PERSON] . Реєстрація відповідачів перешкоджає у їй здійсненні права власності на квартиру. Позивач зазначала, що [PERSON] є колишньою дружиною сина позивача [PERSON] , а [PERSON] їх спільна донька. Посилалася на ту обставину, що відповідачі в квартирі не проживають, за комунальні послуги не сплачують, участі в утриманні квартири не приймають. В поданих до суду заявах позивач [PERSON] просила усунути перешкоди в здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11.03.2020 відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] за правилами загального позовного провадження. 04.05.2020 третьою особою Департаментом реєстрації Харківської міської ради подано до суду письмові пояснення на позовну заяву, в яких Департамент просив суд провести розгляд справи без участі представника. Відповідачами відзив на позовну заяву не подавався. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01.04.2021 закрито підготовче провадження в справі за позовом [PERSON] та призначено судове засідання. Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 14.03.2022 № 7/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Орджонікідзевського районного суду м. Харкова на Київський районний суд м. Полтави. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 15.03.2023 справа прийнята до провадження суду, призначено судове засіданні з розгляду справи по суті. Позивач [PERSON] 31.05.2023 подала до суду заяву з проханням проводити розгляд справи без її участі. Представник відповідача в судових засіданнях заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідачі дійсно з 2019 року не проживають в спірному житловому приміщенні, але з поважних причин, Вказував, що позивач перешкоджає відповідачам користуватися спірною квартирою. Суд, заслухавши представника відповідача, показання свідків, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.02.2013 є власником квартири [ADDRESS] . Також судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрували своє постійне місце проживання: [PERSON] з 21.03.2013, [PERSON] , [INFO] , з 05.02.2016, [PERSON] з 12.06.2019. Також встановлено, що відповідач [PERSON] та [PERSON] з 07.10.2008 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15.04.2019 в справі № 644/8642/18, яке вступило в законну силу. [PERSON] та [PERSON] мають доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Норми ст. ст. 386, 391 ЦК України передбачають умови та порядок захисту права власності. Відповідно до ст. ст. 386, 391 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що відповідачі протягом тривалого часу не проживають в належному їй на праві власності житловому приміщенні, тому є такими, що втратили право користування. Разом з тим, як встановлено судом та не заперечується позивачем в поданій до суду позовній заяві, відповідач [PERSON] її неповнолітня донька [PERSON] , 2009 року народження, правомірно та на законних підставах зареєстрували своє постійне місце проживання в квартирі [ADDRESS] , як члени сім`ї [PERSON] . [PERSON] , 2002 року народження, в спірній квартирі зареєстрований з 12.06.2019, тобто, на час, коли не досяг повноліття. Його за реєстрація за місцем проживання матері в повній мірі узгоджується з положеннями ст. 29 ЦК України та норм законодавства щодо реєстрації місця проживання фізичної особи. Норми ст. ст. 71,72 ЖК України, на які посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, враховуючи, що спірна квартира [ADDRESS] не має статусу житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду (глава 2 ЖК України), а є приватною власністю. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником.\~ Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував тієї обставини, що відповідачі в спірній квартирі не проживають. Разом з тим, відповідно до ст. 405 ЦК України визначальним для визнання члена сім`ї власника житла таким, що втрачає право на користування цим житлом\~є його відсутність саме без поважних причин понад один рік,\~якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Матеріали справи не містять жодних даних про те, що між власником квартири та відповідачами були будь-які домовленості щодо порядку та строків користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Щодо наявності поважності причин відсутності відповідачів у житловому приміщення судом враховується наступне. Дослідженими в справі доказами встановлено, що відповідач [PERSON] , будучи мешканкою квартири [ADDRESS] , 09.10.2018 зверталася до Чергової частини Індустріального ВП ГУ НП в Харківській області щодо конфлікту, який влаштував [PERSON] з приводу користування квартирою [ADDRESS] (том 2 а.с. 132). Також 13.05.2020 [PERSON] зверталася до Індустріального відділу поліції ГУ НП в Харківській області з заявою про конфлікт з власником квартири [ADDRESS] та просила вжити заходи до [PERSON] , яка перешкоджає користуватися квартирою (том 2 а.с. 134). На наявність конфліктів між позивачем та відповідачами вказували і допитані судом свідки. За таких обставин, оскільки позивач [PERSON] перешкоджала відповідачу [PERSON] користуватися спірним житловим приміщенням, суд приходить до висновку, що відсутні підстави, передбачені ст. 405 ЦК України для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Статтею 406 ЦК України, на яку також посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, передбачено, що сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6)\~смерті особи,\~на користь\~якої було\~встановлено особистий\~сервітут.\~ \~ Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Частиною першою\~статті 401\~ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч.\~1\~ст.\~402\~ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст.\~406\~ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Верховний Суд роз`яснив, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406\~ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Матеріали справи не містять жодних даних на підтвердження підстав вважати, що між сторонами по справі було встановлено сервітут, позивачем не тільки не надано доказів, але і відсутній виклад обставин в поданих до суду позовних заявах щодо встановлення такого сервітуту. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом. Натомість, як встановлено судом, між позивачем як власником спірного житлового приміщення, та відповідачами після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні відносини, виникали конфлікти, які мали наслідком звернення з заявами до органів поліції. Сам по собі факт розірвання шлюбу між відповідачем [PERSON] та [PERSON] , який є сином власника житла, не може слугувати підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог ? або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження того факту, що відповідачі перешкоджають [PERSON] у здійсненні права власності на кватиру, позивач жодних доказів до суду не надала. Твердження позивача про те, що відповідачі не приймають участі в утриманні квартири не може бути оцінено судом як підстава для позбавлення відповідачів житла. Позивач у разі порушення її права на утримання квартири не позбавлена можливості звернення за захистом своїх прав шляхом отримання відповідного відшкодування. Суд приходить до виснвоку, що позивач не надала належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що? ? відповдачі відсутні у спірному житлі без поважних причин понад один рік, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України. При цьому права позивача у контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і її права, як власника житлового будинку, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, не порушені, оскільки, право на користування відповідачами житловим приміщенням виникло у відповідачів в 2013 році саме за її згодою, строковість такого користування визначена не була. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Заява позивача [PERSON] до суду від 15.03.2021 з проханням виключити [PERSON] , 2009 року народження, як відповідача у справі, судом не приймається до уваги. Позивач [PERSON] у встановленому законом процесуальному порядку з заявами про відмову від частини позовних вимог чи залишення позовних вимог без розгляду не зверталася. Ч.\~1\~ст.\~264\~ЦПК України\~передбачено,\~що \~під час\~ухвалення рішення\~суд вирішує\~питання,\~зокрема,\~щодо того,\~чи є\~ чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. В даній справі ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10.03.2020 з метою забезпечення позовних вимог [PERSON] заборонено Управлінню реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради здійснювати реєстрацію місця проживання будь-яких осіб в квартирі [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] . Відповідно до ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У зв`язку з висновком суду про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог вжиті по справі заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed