Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

07.12.2023 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Полтави з позовом про визнання за ним права власності на 1/3 частину квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] у порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору міни від 31.05.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори він є власником 1/3 частин цієї квартири. По 1/3 частці цієї квартири на підставі цього ж договору міни належали його батькам [PERSON] та [PERSON] . Батько помер [INFO] в [ADDRESS] . 08 липня 2016 року приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дубова Т.В. відкрила спадкову справу № 27/16 на підставі його заяви від 08 липня 2016 року про прийняття спадщини після смерті батька. Інші спадкоємці на отримання спадщини померлого батька [PERSON] відсутні. Матір [PERSON] померла [INFO] в м.Полтава. Після смерті матері він прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку квартири, що їй належала. 12.09. 2023 року він звернувся до приватного нотаріусу Полтавського міського нотаріального округу Дубової Т.В. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] , однак постановою від 12.09.2023 року приватний нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дубова Т.В. відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що квартира перебуває під арештом, а також не надав оригіналу свідоцтва про смерть батька, і що під час воєнного стану діє Постанова Кабінету Міністрів України «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 164. Просив встановити факт смерті [PERSON] [INFO] , уродженця с. Бочки Великобагачанського району Полтавської області [INFO] в селищі Чернишевський Мірнінського району, Республіки Саха /Якутія/ Російська Федерація. Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] у порядку спадкування. Ухвалою суду від 12.12.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 22.12.2023 року до суду надійшла заява [PERSON] в якій він просив позовні вимоги про встановлення факту смерті [PERSON] [INFO] , уродженця с. Бочки, Великобагачанського району, Полтавської області [INFO] в селищі Чернишевський Мірнінського району, Республіки Саха /Якутія/ Російська Федерація залишити без розгляду з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 22.12.2023 року зобов`язано приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Дубову Тетяну Володимирівни надати належним чином завірену копію спадкової справи №27/2016, яка заведена після смерті [INFO] [PERSON] та зобов`язано приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Дяченко В.А. надати належним чином завірену копію спадкової справи №78/2023, яка заведена після смерті [INFO] [PERSON] . 12.01.2024 року на виконання вищевказаної ухвали суду приватним нотаріусом ПМНО Дяченко В.А. надано належним чином завірену копію спадкової справи №78/2023 року, яка заведена після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 17.01.2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 19.01.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву про встановлення юридичного факту, встановлення права власності на спадкове майно. В даному відзиві просили суд в задоволення позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Цього ж дня на адресу суду від ПН ПМНО Дубової Т.В. надійшла належним чином завірена копія спадкової справи №27/2016 року, яка заведена після померлого [INFO] [PERSON] . У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Васильєва Л.М. позовні вимоги щодо визнання права власності на спадкове майно підтримали в повному обсязі, просили визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] у порядку спадкування після померлого [PERSON] . Позовні вимоги про встановлення факту смерті [PERSON] [INFO] , уродженця с. Бочки, Великобагачанського району, Полтавської області [INFO] в селищі Чернишевський Мірнінського району, Республіки Саха /Якутія/ російська федерація просили залишити без розгляду. Відповідач, Територіальна громада в особі Полтавської міської ради будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, свого представника у судове засідання не направила. Надала відзив на позов, в якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вони жодних прав позивача не порушували, що на спірну квартиру накладений арешт, справу розглядати у відсутність представника. Відповідач надав відзив на позов, просив розглядати справу у його відсутність, тому суд дійшов до висновку розглядати справу у відсутність представника відповідача на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Заслухавши позивача, його представника, дослідивши матеріали справи та надані докази суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі договору міни від 31.05.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори позивач та його батьки, [PERSON] , [PERSON] стали власниками квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] в рівних частках по 1/3 частці кожен. Як вбачається з свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 25.01.2016 року, актовий запис №3 [PERSON] помер [INFO] . На підставі заяви позивача після померлого [PERSON] приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дубовою Т.В. відкрита спадкова справа № 27/16, що підтверджується матеріалами спадкової справи. В свою чергу, як вбачається з свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28.07.2023 року від 28.07.2023 року, актовий запис №16521, [PERSON] померла [INFO] . 13 жовтня 2023 року приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В.А. видав на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та належала спадкодавцю [PERSON] , зареєстровано в реєстрі за № 3211, що підтверджується спадковою справою, відкритою після померлої [PERSON] . Арешт із спірної квартири знятий, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, витяг від 25.09.2023 року, а також матеріалами спадкової справи відкритою після померлої [PERSON] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.09.2023 року приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дубова Т.В. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендувала позивачу звернутись до суду за вирішенням питання отримання спадщини. [PERSON] 08 липня 2016 року звернувся до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дубової Т.В. із заявою про прийняття спадщини після померлого [INFO] батька [PERSON] . За його заявою відкрита спадкова справа № 27/2016. З матеріалів даної спадкової спадкової справи убачається, що інші заяви про прийняття спадщини у спадковій справі відсутні. Під час звернення спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Факт смерті фізичної особи і час відкриття спадщини нотаріус перевіряє шляхом витребування від спадкоємця свідоцтва про смерть, виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану або за безпосереднім доступом до реєстру актів цивільного стану. У разі неможливості пред`явлення спадкоємцями свідоцтва про смерть спадкодавця або відсутності інформації в реєстрі нотаріус повинен витребувати від органу державної реєстрації актів цивільного стану копію актового запису про смерть спадкодавця або повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. Якщо смерть громадянина була зареєстрована на території іншої держави, нотаріусу подається відповідний документ, виданий компетентними органами іноземної держави, який є дійсним на території України за умови його легалізації, якщо інше не передбачено законом, міжнародними договорами України. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер на території Російської Федерації. 08 липня 2016 року нотаріус прийняв від позивача копію свідоцтва про смерть батька та відкрив спадкову справу, що свідчить про те, що нотаріус пересвідчився у її достовірності. 1 грудня 2022 року прийнято Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року». Закон передбачає: зупинення дії у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь, Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України 22 січня 1993 року; Протоколу 1997 року до Конвенції, вчиненого від імені України 28 березня 1997 року. вихід з Конвенції 1993 року та Протоколу 1997 року. На підставі цього Закону Україна вийшла з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР. Дія Конвенції від 22.01.1993 року та Протоколу від 28.03.1997 року зупинена з 27.12.2022 року. Згідно з п.1.12 глави 10 Порядку вчинення нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції. України від 22.02.2012 року № 296/5 ( в редакції, яка діяла на час смерті спадкодавця [PERSON] ) місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо спадкодавець, якому майно належало на території України, мав останнє місце проживання на території іноземної держави, місце відкриття спадщини визначається на підставі Закону України « Про міжнародне приватне право» Стаття 71 ЗУ « Про міжнародне приватне право» в редакції, яка діяла на день смерті спадкодавця [PERSON] передбачала, що спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, яке підлягає державній реєстрації в України,- правом України. Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» також визначає, що: «При вирішенні спору щодо спадкування прав на майно, яке знаходиться за кордоном, або за участю іноземця, необхідно з`ясовувати чи існує договір про правову допомогу з цією країною, і чи в цьому договорі не передбачені інші правила щодо спадкування, ніж в українському законодавстві. У разі розбіжностей застосовуються норми міжнародного договору». Враховуючи ту обставину, що між Україною та РФ відсутні будь-які договори про правову допомогу, тому отримати в установленому порядку актовий запис про смерть спадкодавця [PERSON] чи оригінал свідоцтва про його смерть неможливо, правовідносини, що склалися регламентуються Законом України « Про міжнародне приватне право», Цивільним Кодексом України. У статті 71 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено, що спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні правом України. Спадкова справа після смерті [PERSON] відкрита у відповідності до статті 71 Закону України "Про міжнародне приватне право", оскільки до складу спадкового майна входить нерухоме майно - 1/3 частка квартири [ADDRESS] . Інші заяви про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини в спадковій справі відсутні, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії та матеріалами спадкової справи. Спадщина відкрилась [INFO] , і до цього часу інші заяви про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини померлого [PERSON] до спадкової справи не надходили. Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 164, встановлено, що в умовах воєнного стану та протягом одного місяця з дня його припинення або скасування нотаріальної дії вчиняються з урахуванням таких особливостей ( заборон): 1)Незавершені нотаріальні дії за зверненням особи, пов`язаної з державою-агресором, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2022 № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією» У разі звернення такої особи за вчиненням нотаріальної дії нотаріус відмовляє у її вчиненні. Зазначені обмеження діють до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, та не поширюються на звернення юридичних осіб, визначених абзацами шостим дев`ятим підпункту 1 пункту 1 зазначеної постанови КМУ, та на нотаріальні дії щодо: засвідчення справжності підпису на заяві про вихід з громадянства російської федерації. видачі свідоцтва про право на спадщину, посвідчення заповіту військовополоненого. Постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2022 року № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією» до осіб, пов`язаних з державною агресором віднесені громадяни Російської Федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах. Позивач є громадянином України, що підтверджується його паспортом, ніколи не був громадянином Російської Федерації і не проживав на території РФ, а отже не є особою пов`язаною з державою агресором, в розумінні постанови КМУ від 3 березня 2022 № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією». Позивач, як громадянин України, як особа, яка не пов`язана з державою агресором, звернувся за видачею свідоцтва про право на спадщину, тому до нього не можуть бути застосовані обмеження встановлені Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 164. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги на отримання спадщини померлого [PERSON] в розумінні статті 71 Закону України "Про міжнародне приватне право", якою визначено, що спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні правом України. Матеріли спадкової справи померлого [PERSON] підтверджують ту обставину, що жодна особа, яка проживає на території РФ чи іншої держави не зверталась із заявою про прийняття спадщини за місцем знаходження нерухомого майна, що належало спадкодавцю в Україні. Прийняття спадщини за межами України не свідчить про прийняття спадщини, яка знаходиться в Україні. Такий факт не має юридичного значення для спадкування права на нерухоме майно, розташоване на території України. Такий висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі №398/1796/20, постанова від 13 березня 2023 року. Отже, враховуючи вказаний правовий висновок слід дійти до висновку про те, що єдиним спадкоємцем на отримання спадщини померлого [INFO] [PERSON] є його син, [PERSON] . Свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER] видане адміністрацією муніципального утворення « селище Чернишевський» Мірнінського району Республіки Саха /Якутія/ РФ 25 січня 2016 року, тобто до повномасштабного вторгнення РФ на територію України. На час відкриття спадщини мало юридичну силу офіційного документу на території України, а також була можливість отримання оригіналу цього свідоцтва або актового запису про смерть спадкодавця. З часу виходу України з цієї Конвенції можливість отримання в компетентних органах РФ актовий запис про його смерть, який би вважався легалізованим на території України і був прийнятий нотаріусом припинена. Однак ця обставина не може бути законною підставою для позбавлення позивача права на отримання у спадщину 1/3 частки спірної квартири, що належала при житті спадкодавцю [PERSON] . Відповідно ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» у редакції від 23.12.2022 року, документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Після виходу з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м.Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР на законодавчому рівні не приймалися інші закони та нормативні акти щодо можливості офіційного отримання та підтвердження факту смерті особи, яка померла на території РФ. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. Поняття правової визначеності як одного із елементів верховенства права неодноразово досліджувалось у рішеннях Конституційного суду України. Статтею 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. В силу ст. 13 Конвенції кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини ( ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі Спорронґ і Льоннрот проти Швеції будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися згідно із законом, воно повинне мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві. Якраз необхідність у демократичному суспільстві і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути відповідними і достатніми; для такого втручання має бути нагальна суспільна потреба, а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника ( пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє \~ \~ \~ \~потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню \~ \~ \~ \~відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Суд не приймає заперечення відповідача, які викладені у відзиві на позов. У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Органом місцевого самоврядування є територіальна громада в собі Полтавської міської ради. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги, що прийняла спадщину, а отже належним відповідачем по справі є Територіальна громада в особі Полтавської міської ради. Є безпідставними заперечення відповідача щодо не визнання позову посилання на наявність арешту на спірну квартиру. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, витяг від 25.09.2023 року, а також матеріалами спадкової справи відкритою після померлої [PERSON] убачається, що арешт на квартиру знятий. Обмеження, що встановлені Постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2022 № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією» не поширюються на звернення юридичних осіб, визначених абзацами шостим дев`ятим підпункту 1 пункту 1 зазначеної постанови КМУ, та на нотаріальні дії щодо: видачі свідоцтва про право на спадщину. Оскільки позивач відмовився від позовних вимог про встановлення факту смерті [PERSON] [INFO] , уродженця с. Бочки, Великобагачанського району, Полтавської області [INFO] в селищі Чернишевський Мірнінського району, Республіки Саха /Якутія/ Російська Федерація, судом дані позовні вимоги не розглядалися. Враховуючи вище викладена, а також те, що оскільки позивач є єдиним спадкоємцем на отримання спадщини померлого батька [PERSON] , в установлений законом строк прийняв спадщину, але позбавлений можливості її отримати з незалежних від нього причин, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved