Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд із позовом до Смілянської міської ради Черкаської області про визнання права власності на земельну ділянку. Обґрунтовуючи позов, зазначили, що 20 грудня 2007 року їхня баба [PERSON] подарувала кожному із них в рівних частках будинок з надвірними спорудами, за адресою: [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці, яка на той час не була приватизована. Договір дарування нотаріально посвідчений. За життя [PERSON] , продовжуючи проживати в зазначеному та належному їм домоволодінні, отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №732366 від 22 січня 2010 року площею 0,1000 га, розташовану в [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Тобто, [PERSON] за життя отримала у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, на якій розташоване належне їм зазначене домоволодіння. Про отримання державного акту на право власності на цю земельну ділянку [PERSON] , не придаючи цій обставині значення в правовому аспекті, їм не повідомила. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] спадкоємці першої, другої, третьої та четвертої черги відсутні. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями п`ятої черги, які спадщину після смерті баби не прийняли. Посилаючись на приписи ст. ст. 120,125 ЗК України та ст. 377 УК України, позивачі зазначають, що при виникненні у іншої особи права власності на житловий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача земельною ділянкою припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Тобто, у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти. Ухвалою судді від 12 грудня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 05 січня 2024 року закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання сторони не з`явились. Позивачі надали до суду заяву, в якій просили розглядати справу за їх відсутності та задовольнити позов. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, надіславши на адресу суду відзив на позов, в якому зазначив, що відповідачі при зверненні до суду обрали хибний спосіб захисту своїх інтересів, вважаючи, що своє право на зазначену земельну ділянку вони мали б оспорювати в порядку спадкування. Проте, представник відповідача просив розгляди справи проводити без його присутності, а рішення суду винести у відповідності до діючого законодавства на підставі наявних в матеріалах справи доказах. За таких обставин суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, врахувавши позицію сторін, викладену письмово, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно договору дарування від 20 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В., [PERSON] , яка доводилася позивачам бабою, подарувала кожному із них в рівних частках будинок з надвірними спорудами, за адресою: [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці, яка на той час не була приватизована, згідно довідки №350, виданої управлінням земельних ресурсів у м. Сміла Черкаської області від 20 грудня 2007 року. Продовжуючи проживати в належному позивачам зазначеному домоволодінні, [PERSON] , під час дії постанови КМУ №1112 від 21 жовтня 2009 року «Про додаткові заходи щодо безоплатних оформлення та видачі громадянам України державних актів на право власності на земельні ділянки», скористалася правом спрощеної процедури приватизації та отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №732366 від 22 січня 2010 року площею 0,1000 га, розташовану в [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Тобто, [PERSON] за життя отримала у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, на якій розташоване належне позивачам зазначене домоволодіння. Про отримання державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] , не придаючи цій обставині значення в правовому аспекті, позивачам не повідомила. Частина 1 статті 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина 1 статті 321 ЦК України зазначає, що ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності. У відповідності до приписів статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. За змістом частин 1, 2 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). За положеннями частини 1 статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до п. «е» статті 141 Земельного кодексу України, підставами для припинення права користування земельної ділянки є набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Вказане узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеної у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15 та позицією Верховного Суду Постанова від 26 грудня 2019 року у справі № 364/515/19 провадження № 61-19224св19. Придбавши нерухоме майно - будинок, будівлю або споруду - новий власник отримує й певні права та обов`язки на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно. Зокрема, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2цс15, яка містить аналіз змісту норм статті 120 ЗК України, у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень, щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів, щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України, у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обпекти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти. Така позиція Верховного Суду України дає підстави стверджувати, що право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає з моменту державної реєстрації його права власності на будинок (будівлю, споруду) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки саме з цього моменту в силу частини 2 статті 331 ЦК України та статті 3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» особа стає власником такої нерухомості; в разі застосування статті 120 ЗК України відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку не впливає на виникнення у набувача нерухомості права власності на таку земельну ділянку. Отже, при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами, ця норма є імперативною, відступ від неї на підставі договору не допускається. Крім того, згідно вищенаведених правових норм, в усіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на розташовані на ній об`єкти. Таким чином, право на земельну ділянку у кожного із позивачів виникло з моменту набуття ними права власності на будинок, тобто з часу державної реєстрації їх права власності на житловий будинок з надвірними спорудами: для [PERSON] - 26 жовтня 2015 року, а для [PERSON] - 29 вересня 2015 року, і до складу спадщини після смерті нашої [PERSON] ця земельна ділянка не входить. Суд, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Суд залишає судові витрати по фактично понесеним позивачами, оскільки про відшкодування їх позивачі не просили. На підставі ст.ст. 319, 321, 328, 377, 391 ЦК України, ст.ст. 120, 125, 141 Земельного кодексу України,

Outcome: approved