Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про розподіл та визнання права на спільне сумісне майно подружжя. На підставу своїх вимог спирається на те, що 17 липня 1993 року позивач уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстрований у Іваньківській сільській раді, актовий запис № 18. Під час шлюбу та за спільні кошти подружжя, побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] . 12 жовтня 2007 року позивач з відповідачем зареєстрували право власності на вказаний будинок, виконавчим комітетом Іваньківської сільської ради їм видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок, яке вони зареєстрували в Черкаському обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації. За спільною згодою, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами були оформлені на відповідача. Відповідно до свідоцтва про право власності, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] складається з житлового будинку загальною площею 78,8 кв.м., веранди а, гаража Б, сарая В, сарая Г, літньої кухні Д, жомової ями Ж, погрібу пд Д, криниці К. З моменту побудови будинку і по даний час вони проживають в даному житловому будинку разом з дітьми, з 2003 року позивач зареєстрована за вказаною адресою. На даний час позивач з відповідачем фактично припинили подружні стосунки, [PERSON] звернувся з заявою про розірвання шлюбу, яка розглядається в Маньківському районному суді Черкаської області, що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду. Позивач в судове засідання не з`явилася, але надала суду письмову заяву згідно якої позовні вимоги пітримує в повному обсязі та просить справу слухати у її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнає частково, а саме не заперечує проти задоволення позовних вимог в частині розподілу та визнання права на спільне сумісне майно подружжя та заперечує в задоволенні інших вимог та просить справу слухати у його відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 17 липня 1993 року позивач та [PERSON] уклали шлюб, який вони зареєстрували у Іваньківській сільській раді Маньківського району Черкаської області, актовий запис № 18 (а.с. 8). Позивач обгрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що під час шлюбу та за спільні кошти подружжя, побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] . 12 жовтня 2007 року позивач з відповідачем зареєстрували право власності на вказаний будинок, виконавчим комітетом Іваньківської сільської ради їм видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок (а.с. 9). За спільною згодою, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами були оформлені на відповідача. Відповідно до свідоцтва про право власності, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] складається з житлового будинку загальною площею 78,8 кв.м., веранди а, гаража Б, сарая В, сарая Г, літньої кухні Д, жомової ями Ж, погрібу пд Д, криниці К. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. При цьому суд враховує правові позиції ВС України з аналогічних спорів, в яких ВС України роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. На підставі вищевикладеного, суд задовольняє позовні вимоги позивача, так як, сторони визнають, що даний житловий будинок є їх спільною сумісною власністю подружжя. Судові витрати розподілити у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved