Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-01 00:00:00

У серпні 2023 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] у якому просить встановити факт, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В обгрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини. 21.02.2023 року позивач звернувся до Консульства України в м. Брно (Чеська республіка) з заявою про прийняття спадщини після смерті матері. 03.05.2023 надіслав заяву про прийняття спадщини приватному нотаріусу Звягельського нотаріального округу Житомирської області Мякотіній Н.Ф. 02.08.2023 нотаріусом винесено посатнову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за однією адресою з матір`ю і фактично прийняли спадщину. Представник позивача вважає, що відповідачі не набули права на спадщину, оскільки вони хоч і були зареєстровані в будинку на день смерті спадкодавця, але в ньому не проживали, у зв`язку з чим не можуть вважатися такими, що прийняли спадщину. Встановлення факту що [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , необхідно для оформлення спадкових прав позивача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Від відповідача [PERSON] електронною поштою на адресу суду надійшла заява з запереченнями проти задоволення позвних вимог та клопотанням про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням відповідача за межами України. Відповідач [PERSON] своїм правом на подачу відзиву не скористався, в судове засідання не з`явився. Про місце і час розгляду повідомлені відповідно до положень ЦПК України. Будь-яких заяв на адресу суду від нього не надійшло. Судом встановлено, що неявка відповідачів у даній справі не перешкоджає її розгляду. В судовому засіданні за клопотанням сторони позивача допитано свідків [PERSON] та [PERSON] , які повідомили обставини використання житлового будинку [ADDRESS] . Заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача та відповідачів [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді частини житлового будинку. Постановою приватного нотаріуса Звягельського районного нотаріального округу Мякотіної Н.Ф. №61/02-31 від 02.08.2023 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] на 24/100 часок житлового будинку по [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що крім [PERSON] право на спадщину в рівних часках мають також інші спадкоємці: [PERSON] , які фактично прийняли спадщину після смерті матері [PERSON] , оскільки були зареєстровані з нею в одному будинку. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України). У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що своєчасно прийняв спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі №355/832/17 (провадження №61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі №191/1808/19 (провадження №61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі №204/2707/19 (провадження №61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі №937/10434/19 (провадження №61-3620св21). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Судом встановлено, на день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , позивач та відповідачі були зареєстровані за місцем фактичного проживання спадкодавця: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою Відділу ведення реєстру територіальної громади Звягельської міської ради №731 від 18.04.2023. (а.с. 14) На підтвердження факту, що відповідачі не проживали разом зі спадкодавцем, позивачем надано "Акт обстеження" від 06.02.2023, складений депутатом Звягельської міської ради Рассадіним А.О. (а.с. 11) Суд визнає такий акт неналежним доказом, з наступних підстав. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Повноваження депутата міської ради визначено Законом України "Про статус депутатів місцевих рад", який не містить положень про підстави та порядок складання депутатом будь-яких актів на підтвердження фактів. За таких обставин, наданий позивачем "Акт обстеження" від 06.02.2023 є нікчемним документом, що не може бути належним доказом у справі. Показання свідків, допитаних у судовому засіданні суд сприймає критично. Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона є тещою позивача та заінтересована в оформленні ним спадкових прав на спірний будинок, у якому вона на теперішній час проживає. Свідок [PERSON] повідомила суду, що особисто не знайома з відповідачами, перебуває у дружніх стосунках зі свідком [PERSON] , зі слів якої їй відомі обставини використання спірного будинку членами родини [PERSON] , а саме, що на момент смерті спадкодавця відповідачі там не проживали. За таких обставин, показання свідків не можна вважати достовірними та неупередженими. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування. Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд. Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача. Предметом позову [PERSON] визначено вимогу про встановлення факту, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Виходячи зі змісту позову, представник позивача намагалася довести те, що відповідачі не є такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачами існує майновий спір щодо визнання права власності на спадкове майно. Такий спір може бути вирішений судом у випадку заявлення відповідних позовних вимог. Разом з тим, з пояснень представника позивача вбачається його незгода з постановою нотаріуса від 02.08.2023 про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У відповідності до ст. 50 Закону України "Про нотаріат" така постанова може бути оскаржена спадкоємцем до суду. Встановлення судом факту, про який заявлено позивачем, а саме кількості спадкоємців, які прийняли спадщину, не призведе до захисту спадкових прав [PERSON] , оскільки вищезазначена постанова нотаріуса залишиться незмінена, а отже - право власності на спірне майно не визнане та не оформлене. Вирішуючи даний спір, судом враховано висновки, які було зроблено Верховним Судом у постановах від 21.10.2020 року №569/15147/17 (в частині позовних вимог за зустрічним позовом) та від 26.07.2023 року у справі №641/3893/20. З огляду на викладене, у задоволенні позову [PERSON] суд відмовляє, у зв`язку з застосуванням позивачем способу захисту, який не узгоджується з положеннями 16 ЦК України.

Outcome: dismissed