Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-01 00:00:00

18.12.2023 року заявники звернулись до суду з вище вказаною заявою в якій просили розірвати шлюб між ними та встановити факт самостійного виховання та утримання батьком [PERSON] малолітньої дитини [PERSON] . Обґрунтовуючи заявлені вимоги вказували, що 21.07.2014 року між ними було зареєстровано шлюб під час якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Вказували, що з березня 2023 року вони припинили фактичні шлюбні відносини, адже заявниця [PERSON] виїхала закордон. Після цього вони добровільно вирішили розірвати шлюб, у зв`язку з чим уклали нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини разом з батьком за місцем його реєстрації. Враховуючи викладене заявники просили розірвати укладений між ними шлюб в порядку ст.109 СК України. Окрім цього, із врахуванням того, що [PERSON] фактично з березня 2023 року самостійно виховує та утримує сина, просили встановити даний юридичний факт. Встановлення даного факту, на його переконання, має для нього важливе юридичне значення, оскільки підтвердить статус «одинокого батька» і дасть йому можливість оформити документи щодо соціальної допомоги на дітей, які виховуються тільки одним із батьків, змінити місце проживання дитини та після закінчення воєнного стану виїхати з ним за кордон, без документального оформлення згоди матері, яка не проживає разом із дитиною, користуватись гарантіями у сфері трудових відносин, реалізувати право одинокого батька на першочергове отримання житла. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явився, натомість 18.01.2024 року звернувся до суду з письмовою заявою провести розгляд справи без його участі. Заявниця [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що з березня 2023 року проживає за кордоном, в Україну повертатися не планує, адже влаштовує особисте життя. Під час шлюбу з [PERSON] у них виникали постійні сварки, не було порозуміння. Утримувати дитину вона не має змоги, адже вивезти її закордон не може. Договір про визначення місця проживання їхнього спільного сина вона уклала добровільно, адже останній проживає за місцем реєстрації та проживання батька в с. Білоусівка Дністровського району Чернівецької області, який його самостійно виховує та утримує. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що вона проживає за адресою [ADDRESS] . Заявник [PERSON] їй знайомий, адже останній є її сусідом. Заявниця [PERSON] їй малознайома, але вона знає, що остання була дружиною [PERSON] . За місцем проживання в с. Білоусівка [PERSON] проживає з 2023 року лише зі своєю мамою та малолітнім сином [PERSON] . Колишню дружину [PERSON] - [PERSON] вона жодного разу в селі не бачила. Піклується сином виключно батько. Наразі за дитиною здійснює догляд його мама, однак остання часто хворіє, є особою похилого віку. Будь-яких інших осіб, які б здійснювали догляд за дитиною чи будь-яким іншим чином допомагали [PERSON] немає. Допитана в судовому засіданні сідок [PERSON] надала суду аналогічні показання. Заслухавши пояснення заявниці [PERSON] , показання свідків, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті суд вважає, що подана сторонами заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з огляду на таке. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першоюи ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що 21.07.2014 року між заявниками було укладено шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Білоусівської сільської ради за актовим записом №08. Під час шлюбу у заявників народився син - [PERSON] , [INFO] . Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 3 ст.293 ЦПК України передбачено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Згідно ст.109 СК України, подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК України) провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Судом встановлено, що заявники з березня 2023 року не підтримують між собою шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, разом не проживають, а тому розірвання шлюбу дійсно відповідає їхній волі. Окрім цього судом встановлено, що розірвання шлюбу не буде порушувати права малолітньої дитини, яка проживає разом з батьком [PERSON] та перебуває на його утриманні, оскільки згідно договору, укладеного 02.12.2023 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Душинською Н.В., заявники визначили з ким із них буде проживати дитина та яку участь у забезпеченні умов її життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ними права на особисте виховання сина. Так, згідно п.1.3 вказаного договору, сторони визначили місце проживання малолітньої дитини [PERSON] за фактичним місцем проживання батька. Зважаючи на те, що мати дитини проживатиме за межами території України, а дитина навчатиметься на території України (в дошкільних та шкільних навчальних закладах), сторони домовились, що батько одноособово виховуватиме та утримуватиме дитину до досягнення нею повноліття. Згідно п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема перебування фізичної особи на утриманні. Окрім цього, згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З досліджених в судовому засіданні письмових доказів, пояснень заявниці [PERSON] та свідків встановлено, що малолітній [PERSON] проживає та перебуває на самостійному вихованні та утриманні батька - [PERSON] . Вказані обставини визнаються сторонами та ніким не оспорюються. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У спірних правовідносинах суд виступає у ролі арбітра, який уповноважений всебічно сприяти розгляду справи та, за результатом такого розгляду, постановити рішення. При цьому, одним з головних аспектів здійснення цивільного судочинства є принцип диспозитивності, за яким суд зобов`язаний розглянути справу в межах заявлених позивачем вимог та не уповноважений виходити за їх межі. Тобто, цивільний процесуальний закон не передбачає право суду, під час розгляду справи по суті, ініціювати на власний розсуд розгляд позовних вимог, відмінних від заявлених позивачем, та не вправі змінювати їх формулювання, викладене в прохальній частині позову. Таким чином, із врахуванням наведених вище вимог закону та встановлених обставин суд вважає, що заявлені вимоги [PERSON] та [PERSON] слід задовольнити в повному об`ємі.

Outcome: approved