Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Ю.БІ.АЙ -КООП» (далі - відповідач, ПрАТ «СК «Ю.БІ.АЙ - КООП»), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] (далі - третя особа, [PERSON] ), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 138 348,48 грн. на відшкодування моральної та матеріальної шкоди з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних та пені, а також покласти на відповідача понесені судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 24.12.2019 року [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ 21093, державний номерний знак [NUMBER] , рухався по проїзній частині вул. Свободи з боку вул. Грушевського в напрямку пров. Шевченка м. Шостка. Рухаючись по вказаній вулиці та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу в районі будинку № 19, [PERSON] в темну пору доби в умовах недостатньої видимості зневажив безпекою дорожнього руху, проявив неуважність, не в повній мірі слідкував за дорожньою обстановкою, своєчасно не відреагував на її зміну при виявленні небезпеки для руху пішохода [PERSON] (далі - [PERSON] ), який перетинав проїзну частину, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, тому допустив наїзд на останнього, який переходив проїзну частину в порушення вимог п.п. 4.4, 4.14 «а» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР). Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) [PERSON] , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 249 від 26.01.2020 року отримав тілесні ушкодження у вигляді набряку головного мозку в результаті важкої черепно-мозкової травми з переломом кісток черепа, крововиливами під оболонки головного мозку, забоєм головного мозку, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, від яких настала смерть. Вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 29.08.2022 року у справі № 589/343/20 [PERSON] визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 Кримінального кодексу України (далі - КК України) і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки без позбавлення права керуванням транспортним засобом, а згідно зі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на два роки. Цивільну відповідальність [PERSON] було застраховано в ПрАТ «СК «Ю.БІ.АЙ - КООП», що підтверджується полісом АО/1155997 від 30.07.2019 року. Внаслідок настання страхового випадку відповідальність винної особи в частині компенсації моральної шкоди, матеріальної шкоди покладається на страховика. Набувачем в даному випадку є потерпіла особа - [PERSON] , яка є дочкою загиблого внаслідок ДТП [PERSON] . У процесі розгляду кримінальної справи було подано цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди з [PERSON] та ПрАТ «СК «Ю.БІ.АЙ - КООП». Під час розгляду даного спору страховик визнав частково свої зобов`язання, вказавши, що [PERSON] належить до виплати 50 076,00 грн. на відшкодування моральної шкоди в силу п. 27.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто 12 місяців х 4 173,00 грн. мінімальної заробітної плати на дату ДТП. Щодо матеріальної шкоди, відповідачем зазначено про обов`язок виплатити відшкодування в сумі 9 312,00 грн., що складається з витрат на поховання померлого [PERSON] , та 3 860,57 грн. витрат на лікування Отже, відповідачем визнано обов`язок виплати на відшкодування моральної та матеріальної шкоди 63 248,57 грн. Крім того, позивач вважає, що на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 27 962,22 грн. та 3 % річних у розмірі 5 614,35 грн. за порушення грошового зобов`язання, а також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 41 523,91 грн. пені в розмірі подвійної ставки НБУ. Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст.ст. 23, 509, 625, 1166, 1167, 1187, 1194 ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач звернулась з даним позовом до суду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.12.2022 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПрАТ «СК «Ю.БІ.АЙ - КООП», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , про відшкодування шкоди, завданої злочином, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 19.04.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2023 року розгляд справи відкладено на 02.08.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.08.2023 року розгляд справи відкладено на 02.10.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.10.2023 року розгляд справи відкладено на 29.01.2024 року. Позивач у судове засідання не з`явилась; про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином; представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав; повідомлявся судом про розгляд справи шляхом надсилання рекомендованої кореспонденції, до суду повернувся поштовий конверт з рекомендованим повідомленням без вручення відповідачу з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Третя особа у судове засідання не з`явився; про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно з ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відзив на позов та клопотання про відкладення розгляду справи відповідач не подав. Статтею 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно зі ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на вказане, суд визнав за можливе проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 29.08.2022 року у справі № 589/343/20 [PERSON] визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки без позбавлення права керуванням транспортним засобом, а згідно зі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на два роки. Зазначеним вироком встановлено, що 24.12.2019 року [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ 21093, державний номерний знак [NUMBER] , рухався по проїзній частині вул. Свободи з боку вул. Грушевського в напрямку пров. Шевченка м. Шостка. Рухаючись по вказаній вулиці та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу в районі будинку № 19, [PERSON] в темну пору доби в умовах недостатньої видимості зневажив безпекою дорожнього руху, проявив неуважність, не в повній мірі слідкував за дорожньою обстановкою, своєчасно не відреагував на її зміну при виявленні небезпеки для руху пішохода [PERSON] , який перетинав проїзну частину, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, тому допустив наїзд на останнього, який переходив проїзну частину в порушення вимог п.п. 4.4, 4.14 «а» ПДР. Внаслідок ДТП [PERSON] , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 249 від 26.01.2020 року, отримав тілесні ушкодження у вигляді набряку головного мозку в результаті важкої черепно-мозкової травми з переломом кісток черепа, крововиливами під оболонки головного мозку, забоєм головного мозку, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, від яких настала смерть. З вищевказаного вироку вбачається, що потерпілою особою у кримінальній справі є [PERSON] , яка пояснила суду, що загиблий 24.12.2019 року пішохід [PERSON] є її батьком. Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/1155997 від 30.07.2019 року цивільно-правову відповідальність [PERSON] було застраховано в ПрАТ «СК «Ю.БІ.АЙ - КООП». Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За приписами ст. 980 ЦК України та ст. 4 Закону України «Про страхування» предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Таким чином, ЦК України та Закон України «Про страхування» передбачає три види страхування, а саме: особисте, майнове та страхування відповідальності. У постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-112цс13 міститься висновок, що у разі настання страхового випадку за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу у потерпілої особи виникає право або вимагати відшкодування шкоди від особи, винуватої в її заподіянні, або вимагати виплати страхового відшкодування від страхової компанії, з якою нею укладено договір добровільного страхування автомобіля. Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. З огляду на приписи ст. 11 ЦК України заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов`язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов`язок покладається на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов`язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків. У такому випадку потерпілий виступає кредитором стосовно винуватця та страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які зі свого боку є боржниками у відповідному зобов`язанні згідно з визначеними законодавством межами їх відповідальності. За положеннями п. 23.1 ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, якщо йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК України, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини. Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика. З матеріалів справи вбачається, що вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 29.08.2022 року у справі № 589/343/20 [PERSON] визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки без позбавлення права керуванням транспортним засобом, а згідно зі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на два роки. З вищевказаного вироку вбачається, що потерпілою особою у кримінальній справі є [PERSON] , дочка загиблого [INFO] [PERSON] . Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/1155997 від 30.07.2019 року цивільно-правову відповідальність [PERSON] було застраховано в ПрАТ «СК «Ю.БІ.АЙ - КООП». У позовній заяві позивач зазначає, що в процесі розгляду кримінальної справи № 589/343/20 було подано цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди з [PERSON] та ПрАТ «СК «Ю.БІ.АЙ - КООП». Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. За приписами ч. 2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору. Разом з тим, у вироку Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 29.08.2022 року у кримінальній справі № 589/343/20 зазначено, що «У кримінальному провадженні позивач використала своє право передбачене ст. 189 ЦК України та відмовилась від заявленого раніше цивільного позову, що не порушує прав інших осіб, за таких обставин суд відповідно вимог ч. 3 ст. 189 ЦК України на місці ухвалив прийняти відмову від позову і залишити його без розгляду». Згідно з ч. 2 ст. 257 ЦПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для розгляду вимог позивача у даній справі. Позивач обґрунтовує позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 076,00 грн. та матеріальної шкоди в розмірі 13 172,57 грн. тим, що в процесі розгляду кримінальної справи № 589/343/20 було подано цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди з [PERSON] та ПрАТ «СК «Ю.БІ.АЙ - КООП», під час розгляду якого відповідач визнав частково свої зобов`язання, вказавши, що [PERSON] належить до виплати 50 076,00 моральної шкоди в силу п. 27.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто 12 місяців х 4 173,00 грн. мінімальної заробітної плати на дату ДТП. Матеріальна шкода становить 13 172,57 грн., що складається з витрат на поховання померлого [PERSON] та витрат на лікування. З доданої до позову копії пояснень ПрАТ «СК «Ю.БІ.АЙ - КООП» вбачається, що позивач повідомила відповідача про ДТП, проте не подала до відповідача заяву про виплату страхового відшкодування, а про свій намір отримати страхове відшкодування за наявності договору обов`язкового страхування заявила лише в судовому порядку. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 465/4621/16-к містяться висновки, що обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, якщо йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК України, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини. Застосування положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у кримінальному судочинстві не повинно суперечити його засадам і обмежувати права потерпілого. Право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 286 КК України, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди. А тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди. Це також узгоджується зі ст.ст. 15, 16 ЦК України. Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них передбачена ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до МТСБУ за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування. Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до МТСБУ про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з п. 36.1 ст. 36 Закону рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи незвернення з заявою до цих осіб, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого ст. 128 КПК України. Отже, МТСБУ приймає таке рішення про здійснення відшкодування (регламентної виплати) також і на підставі рішення суду у разі, якщо спір розглядався в судовому порядку. У постанові КЦС від 21.08.2018 року у справі № 227/3573/16-ц касаційний суд висловився про необхідність стягнення страхового відшкодування не зважаючи на те, що позивач не звертався до страховика із заявою про відшкодування шкоди і за таким відшкодуванням звернувся безпосередньо до суду в межах необхідного строку, а в постанові ККС від 30.08.2018 року у справі № 732/865/16-к посилання страховика на те, що потерпілий не звертався до нього із заявою про виплату страхового відшкодування, було відхилено касаційним судом. У постанові колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.03.2018 року у справі № 910/426/17 суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій і зазначив таке: «потерпіла особа не зобов`язана звертатися до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди. Таке право, враховуючи висновок, викладений у рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002, може бути реалізоване безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами в залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту». У системному зв`язку зі ст. 36 положення пп 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. Крім цього, у пп 37.1.3 п. 37.1 ст. 37 вищезазначеного Закону передбачено іншу підставу для відмови у відшкодуванні невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Таким чином, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру. Водночас у межах кримінального провадження за ст. 286 КК України факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмету доказування. Тобто в цьому разі незвернення потерпілого безпосередньо до МТСБУ або страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування. Тому Велика Палата Верховного Суду доходить висновку про те, що для задоволення в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до МТСБУ про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, попереднє звернення потерпілого до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не є обов`язковим. Аналогічний за змістом правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.02.2022 року у справі № 554/3246/18. З огляду на зазначені висновки Верховного Суду, суд вважає, що відсутність попереднього звернення потерпілої (позивача) до страховика (відповідача) із заявою про виплату страхового відшкодування не є підставою для відмови у стягненні такого відшкодування, отже, такі вимоги позивача є обґрунтованими. Відповідно до п. 27.1 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Згідно з п. 27.2 ст. 27 цього Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. За положеннями п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. За приписами п.п. 27.4, 27.5 ст. 27 цього Закону страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Так, з доданої до позову копії пояснень ПрАТ «СК «Ю.БІ.АЙ - КООП», наданих під час розгляду кримінальної справи № 589/343/20, вбачається, що загальна сума страхового відшкодування разом з моральною шкодою становить 63 248,57 грн., у тому числі: 50 076,00 грн. на відшкодування моральної шкоди в силу п. 27.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто 12 місяців х 4 173,00 грн. мінімальної заробітної плати на дату ДТП, та 13 172,57 грн. на відшкодування матеріальної шкоди (9 312,00 грн. витрати позивача на ритуальні послуги та 3 860,57 грн. витрат на лікування). З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 50 076,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та 13 172,57 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. Разом з тим, вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 27 962,22 грн. та 3 % річних у розмірі 5 614,35 грн. за порушення грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України, а також про стягнення з відповідача на користь позивача 41 523,91 грн. пені в розмірі подвійної ставки НБУ, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11. За змістом ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З доданої до позову копії пояснень ПрАТ «СК «Ю.БІ.АЙ - КООП» вбачається, що позивач повідомила відповідача про ДТП, проте не подала до відповідача заяву про виплату страхового відшкодування, а про свій намір отримати страхове відшкодування за наявності договору обов`язкового страхування заявила лише в судовому порядку. За приписами п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви. Враховуючи наведене, оскільки позивачем не доведено, що вона зверталась до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, а відповідач зазначає, що позивач не подала йому заяву про виплату страхового відшкодування, суд вважає, що на час розгляду даної справи відповідачем не було прострочено виконання грошового зобов`язання щодо виплати позивачу страхового відшкодування. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 27 962,22 грн. та 3 % річних у розмірі 5 614,35 грн. за порушення грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України, а також про стягнення з відповідача на користь позивача 41 523,91 грн. пені в розмірі подвійної ставки НБУ, задоволенню не підлягають. З огляду на зазначене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.ч. 1, 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 383,48 грн., що підтверджується квитанцією від 21.12.2022 року № 5763-2412-8184-1875. Оскільки позивач просила стягнути з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 138 348,48 грн., однак суд задовольняє позовні вимоги лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача 63 248,57 грн., що становить 45,72 % ціни позову, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 632,53 грн. судового збору. Крім того, в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі орієнтовно 15 000,00 грн. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правничу допомогу. У ст. 141 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За перевіркою матеріалів справи суд не вбачає доведених та документально підтверджених витрат позивача на професійну правничу допомогу. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу необхідно відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: partial