Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з Національного банку України на його користь - [PERSON] суму інфляційних збитків, відповідно до офіційного індексу споживчих цін на суму 2800 грн, з починаючи з 04 жовтня 2023 року до фактичного виконання рішення у цій справі і суму відшкодування моральної (немайнової) шкоди - 1 000 000, 00 грн. В обґрунтування вказано, що відповідач, отримавши належно оформлену платіжну інструкцію про списання коштів з рахунків боржника, був зобов`язаний її виконати, навіть якщо вважає її незаконною, - оскільки лише виконавець несе всю повноту відповідальності за законність своїх дій та рішень. Посилання відповідача, як на підставу не виконати платіжну інструкцію, на статтю 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як на підтвердження законності його дій - є неспроможними з огляду на те, що повноваженнями відповідача як обслуговуючого банку не охоплюються оцінка вимог та розпоряджень державних виконавців щодо безспірного списання коштів з рахунків боржників, на відповідність вимогам законодавства. Закон України «Про виконавче провадження» при виконанні рішень про стягнення коштів не передбачає інших ефективних правових механізмів примусу, окрім звернення з вимогою списання коштів до банку, що обслуговує рахунки боржника. Таким чином, заподіявши шкоду позивачеві, відповідач порушив конституційне (ст.ст. 8, 55, 129, 129-1 Конституції України) та конвенційне (ст.ст. 6,13 та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод) право позивача на виконання ухваленого на його користь судового рішення. Позивач наголошує, що у спірних правовідносинах відповідач виступає як банк, який, обслуговуючи банківські рахунки боржника у виконавчому провадженні, офіційно відмовився виконати розпорядження державного виконавця про списання коштів з рахунку боржника. Представник відповідача у відзиві позов не визнав, заперечуючи проти задоволення вказав, що платіжна інструкція від 25 вересня 2023 року була повернена відповідачеві без виконання, на підставі положень ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки Фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності і можуть використовуватися Фондом виключно для цілей, визначених цією статтею Закону. Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню. На майно, у тому числі кошти, Фонду не може бути накладений арешт, а також застосовані способи забезпечення позову. Тобто відповідно до статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та пункту 2.18 Інструкції, кошти ФГВФО не підлягають вилученню і можуть бути використані виключно для цілей визначених цим Законом, про що робиться відповідний напис. Не погодившись із доводами сторони відповідача, позивач у відповіді на відзив вказав, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не регулює правовідносин, які виникають між Національним банком України та державними, приватними виконавцями або органами державної виконавчої служби, і так само не регулює відносин між Національним банком України та особами, які виступають стягувачами у виконавчих провадженнях, боржниками в яких є клієнти Національного банку України. Відносини, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, а також відносини, пов`язані з виконанням платіжних документів про безспірне списання коштів, - вказаним законом не регулюються, а тому посилання у відзиві на норми цього закону як на підставу відмови виконати законне розпорядження державного виконавця - є неспроможними. Позивач також наголосив, що Національний банк України не віднесено законом до органів чи осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень. Функція відповідача (як установи, яка відповідно до закону здійснює виключне банківське обслуговування певних категорій клієнтів), у спірних правовідносинах зводиться виключно до адміністративно-технічної, - а саме до безспірного списання коштів на користь стягувача за виконавчим документом. В таких відносинах Національний банк України діє як банківська установа, а не як суб`єкт владного примусу. Видання судом виконавчого документу на виконання рішення суду про стягнення коштів означає безспірність такого стягнення, отже отримавши такий виконавчий документ та перевіривши його на формальну відповідність вимогам закону (наявність необхідних реквізитів, відсутність технічних помилок тощо) відповідач зобов`язаний здійснити відповідне безспірне списання, а не вдаватися до спростування самого судового рішення, на підставі якого видано виконавчий документ. Проте наведена у відзиві позиція відповідача свідчить про привласнення ним правозастосовних функцій, а також повноважень на офіційне тлумачення норм права, - які функції та повноваження належать виключно судовій гілці влади відповідно до статті 6 Конституції України. Дії відповідача з безспірного списання коштів за платіжним документом № 54573267 від 03 жовтня 2017 року не були оскаржені Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, - що свідчить про правомірність дій відповідача у випадку виконання такого платіжного документу, та, відповідно, про протиправність дій відповідача у випадку повернення такого платіжного документу без виконання. Адже обслуговуючий банк у принципі не може захищати інтереси свого клієнта у разі, якщо сам клієнт не вважає свої інтереси порушеними (навіть за наявності правових підстав для такого захисту). Фактичне перешкоджання виконанню судового рішення шляхом невиконання вимог державного виконавця щодо безспірного списання коштів - є протиправним в силу норм прямої дії та найвищої юридичної сили статті 129-1 Конституції України. У запереченнях на відповідь на відзив представником відповідача зазначено, що доводи позивача про те, що відповідач не має повноважень перевіряти вимоги державного виконавця на предмет законності, є неприйнятними, оскільки повертаючи платіжне доручення відповідач таких дій не вчиняв. А наведена позивачем судова практика на підтвердження «презумпції моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень (навіть не під час здійснення ним владної управлінської функції)», стосується правовідносин, у яких суб`єкти владних повноважень саме здійснювали владні управлінські функції, а заподіяна моральна шкода доводилася позивачем, а не відповідачем. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 10 жовтня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано 12 жовтня 2023 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 16 жовтня 2023 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному позовному провадженні і задоволено клопотання про витребування у приватного нотаріуса матеріалів спадкової справи /а. с. 26-27/. 17 жовтня 2023 року представник відповідача через Електронний суд подав до суду клопотання про залишення позовної заяви [PERSON] без руху /а. с. 31-35/. 19 жовтня 2023 року стороною відповідача подано відзив на позов шляхом направлення через Електронний суд і 20 жовтня 2023 року зареєстровано у суді /а. с. 36-74/. Також 19 жовтня 2023 року через Електронний суд подано відповідь позивача [PERSON] на відзив, котрий зареєстровано 20 жовтня 2023 року /а. с. 75-86/. 30 жовтня 2023 року через Електронний суд сторона відповідача подала заперечення на відповідь на відзив /а. с. 87-90/. 23 листопада 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті /а. с. 92/. Позивач у судовому засіданні підтримав свій позов у повному обсязі і просив задовольнити, з підстав наведених у заявах по суті. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову і просив відмовити, посилаючись на доводи, вказані у відзиві та запереченнях сторони відповідача на позовну заяву і відповідь на відзив позивача, зауважив, що моральна шкода поліягає у тому, що відповідач - державний орган - не забезпечив обов`язок Держави щодо належиного виконання судового рішення, а розмір визначений, з метою обходу касаційних фільтрів. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 26 липня 2023 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист у цивільній справі № 761/24136/15-ц на виконання постанови Київського апеляційного суду від 29 червня 2023 року про стягнення з ПАТ «Комерційний банк «Фінансова Ініціатива» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на користь [PERSON] судових витрат на професійну правову допомогу у розмірі 2 800, 00 грн, який в подальшому пред`явлено на виконання до відповідного органу державної виконавчої служби /а. с. 16-17/. Постановою державного виконавця від 02 серпня 2023 року відкрито виконавче провадження № [NUMBER] за виконавчим листом від 26 липня 2023 року у справі № 761/24136/15-ц /а. с. 18/. З метою виконання зазначеного виконавчого документа, у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження» та «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 №512/5, державним виконавцем було направлено відповідну платіжну інструкцію на примусове списання коштів від 25 вересня 2023 року №72404838 до Національного банку України /а. с. 19/. 04 жовтня 2023 року повернув зазначену платіжну інструкцію без виконання і 09 жовтня 2023 року вона надійшла до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) /а. с. 19-20/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Так, Національний банк України здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті. Згідно з пунктом 16 статті 42 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України веде рахунки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Відповідно до статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків тощо. Саме задля досягнення поставленої мети та запобігання можливим зловживанням цим Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Законом України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» чітко встановлено порядок дій усіх учасників суспільних правовідносин у разі виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Так, відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та у межах повноважень, передбачених цим Законом та / або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та / або ліквідації банку. У статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» наведено виключний перелік напрямків використання коштів Фонду, а саме: 1) виплати гарантованої суми відшкодування вкладникам коштів за вкладами відповідно до цього Закону; 2) покриття витрат, пов`язаних з виконанням покладених на Фонд функцій та повноважень, зокрема, пов`язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду; 2-1) погашення облігацій і виплата доходів за ними (сплата векселів), враховуючи витрати, пов`язані з їх розміщенням (видачею); 2-2) покриття витрат, пов`язаних із залученими Фондом кредитами; 3) забезпечення поточної діяльності Фонду, утримання його апарату, розвитку його матеріально-технічної бази в межах кошторису витрат, затвердженого адміністративною радою Фонду; 4) надання фінансової підтримки приймаючому або перехідному банку; 7) надання кредиту перехідному банку, створеному з метою, визначеною пунктом 2 частини двадцятої статті 42 цього Закону, на підставі рішення Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку у спосіб, визначений пунктом 4 частини другої статті 39 цього Закону, у порядку та на умовах, визначених нормативно-правовими актами Фонду; 8) формування статутного капіталу перехідного банку; 10) повернення гарантійних внесків, перерахованих учасниками відкритого конкурсу у випадках, передбачених цим Законом; 11) здійснення перерахувань до Державного бюджету України за рішенням виконавчої дирекції Фонду відповідно до цього Закону. Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для передбачених частиною другою статті 20 цього Закону цілей. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності. Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню. На майно, у тому числі кошти, Фонду не може бути накладений арешт, а також застосовані способи забезпечення позову. Тобто, приписи статей 2, 4, 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» наділяють Фонд гарантування вкладів фізичних осіб спеціальним статусом, який передбачає законодавчо встановлену заборону (мораторій) щодо звернення стягнення на майно (кошти), будь-якого їх вилучення, накладення арешту чи іншого обтяження. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження». Згідно зі статтею 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Пунктом 7 частини другої статті 1 Закону встановлено обов`язок державного виконавця під час примусового виконання виконавчого документу накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей. Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника під час здійснення примусового виконання виконавчих документів. Частиною третьою ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» також передбачено, що не підлягають арешту у порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках. Органи державної влади та Національний банк не мають права втручатися в діяльність Фонду щодо реалізації законодавчо закріплених за ним функцій і повноважень. Взаємодія Фонду з Національним банком та органами державної влади здійснюється в межах, визначених цим Законом, іншими актами законодавства, як визначено частиною сьомою статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність дій Національного банку України щодо повернення державному виконавцю без виконання платіжну інструкцію від 25 вересня 2023 року, про що на зворотній стороні платіжної інструкції від 25 вересня 2023 року зроблено відповідний напис. І відтак, безпідставні доводи сторони позивача для стягнення з відповідача суми інфляційних збитків. Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає у межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанові № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначив, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Так, суд погоджується з доводами представника відповідача, що, виходячи із зазначених вимог, підстави для стягнення моральної шкоди з відповідача відсутні, оскільки власне відсутнє порушення прав позивача зі його боку і відсутні обґрунтування того, у чому саме полягає моральна шкода, заподіяна позивачу, та розрахунок її грошового відшкодування. Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З врахуванням зазначених підстав, суд вивчиши вимоги, пояснення позивача прийшов до висновку про не доведеність обставин на, які останній посилається. Оскільки, неправомірність та протиправність дій відповідача не була встановлена передбаченим законом порядком. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов необґрунтований і відсутні підстави для його задоволення. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, оскільки позивач, подаючи позовну заяву, посилався на положення пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», і не сплатив судовий збір, він підлягає стягненню в дохід Держави, у зв`язку із відмовою у задоволенні його позову. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved