Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

У липні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська вищевказаною позовною заявою. Позов мотивований тим, що 11.04.2014 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2023 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Починаючи з 2021 року у відповідача зникли материнські почуття, вона повністю припинила піклуватися про свою дитину, турбуватися про його розвиток, здоров`я, навчання, взагалі не цікавиться життям сина. З жовтня 2022 року позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують, сумісного господарства не ведуть, позивач самостійно несе всі необхідні витрати по утриманню, вихованню та розвитку дитини. Враховуючи викладене, позивач змушений звернутися до суду та просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2023 року прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2024 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Бурба Ю.М. надали до суду заяву у якій просили провести судове засідання за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, судові витрати просили покласти на позивача, а подане позивачем клопотання про виклик і допит свідків не розглядати. Враховуючи викладене, оскільки позивач та його представник заявлене клопотання про виклик і допит свідків не підтримали, просили вказане клопотання не розглядати, суд вважає за можливе залишити вказане клопотання без розгляду. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується судовим повідомленням про вручення відповідачу судових документів, яке повернулося на адресу суду із підписом відповідача, а також конвертом, який повернувся на адресу суду із зазначенням причини повернення "за закінченням терміну зберігання". Окрім того, оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик до суду відповідача було розміщено 18.01.2024 року, відповідно до приписів ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, тому з 18.01.2024 року вона вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, відзив не подала, будь-яких заяв від неї не надходило. Представник третьої особи Лійбук Л.М. надала до суду заяву в якій просила долучити до матеріалів справи висновок ООП адміністрації Новокодацького району ДМР № 3/9-4 від 02.01.2024 року, справу просила розглядати за відсутності представника третьої особи, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам по справі були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 11.04.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2023 року було розірвано, відповідачу було відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] » (а.с. 11-13). Батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Згідно довідки ТОВ «Комфі Трейд» від 07.06.2023 року, позивач на зазначеному підприємстві за період з 01.05.2022 року по 30.04.2023 року отримав дохід у розмірі 433 955,30 грн. (а.с. 14). Відповідно до довідки № 37/04 від 04.07.2023 року, [PERSON] працює в ТОВ «Корса» на посаді керівник проектів та програм у сфері нематеріального виробництва з 13.12.2020 року по теперішній час (а.с. 32). Як вбачається із довідки КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДМР № 4180 від 31.05.2023 року, [PERSON] на обліку у вказаній лікарні не знаходиться, в реєстрі осіб з наркологічними захворюваннями не значиться (а.с. 15). Відповідно до довідки КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДМР № 2622 від 31.05.2023 року, [PERSON] на обліку у вказаній лікарні не знаходиться і раніше за архівною документацією не значиться (а.с. 16). Матеріали справи містять характеристику ТОВ «Корса» від 26.07.2023 року на позивача., відповідно до якої [PERSON] за час роботи показав себе як надійний та відповідальний працівник, що не порушує трудову дисципліну і поставлені терміни виконання завдань, психологічно стійкий, спокійний, у колективі користується повагою і хорошим ставленням колег, у конфліктних ситуаціях не помічений, дисциплінарних стягнень за час роботи не отримував (а.с. 33). Як вбачається із висновку Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району ДМР № 3/9-4 від 02.01.2024 року, на даний час малолітній син [PERSON] , [INFO] , проживає разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання задовільні, для дитини створені всі умови для розвитку та виховання, а саме: є окрема кімната, облаштоване спальне місце, письмовий стіл, шафа для одягу, багато іграшок та книг, сезонний одяг та взуття, засоби догляду та гігієни, що підтверджується також актом обстеження житлово-побутових умов від 25.07.2023 року (а.с. 31). Потреби дитини задовольняються на достатньому рівні, дитина доглянута, почувається добре, розвинена відповідно віку. Батько дитини має стабільний дохід, офіційно працевлаштований, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Мати дитини на засідання комісії не з`явилася, в телефонному режимі від спілкування відмовилася (а.с. 50-51). Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. За приписами ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У відповідності до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Як зазначається у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи не вбачається між батьками конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків по відношенню до дитини та їх реалізації. Мати дитини не надала доказів, що визначення місця проживання сина разом з батьком буде суперечити його інтересам. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц (провадження № 61-13272св18). З матеріалів справи вбачається, що місце реєстрації позивача є: [ADDRESS] . Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Верховний Суд зазначає, що міжнародні та національні норми не містять норми, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Своїм висновком № 3/9-4 від 02.01.2024 року Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району ДМР вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Поданий органом опіки та піклування висновок відповідає вимогам законодавства та інтересам дитини, а тому приймається судом до уваги. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Аналіз наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, враховуючи малолітній вік дитини, її індивідуальні потреби у цьому віці для здорового розвитку, вік та стан здоров`я позивача, ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, а також те, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, з урахуванням принципу розумності, справедливості, збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, забезпечення якнайкращих інтересів дитини, підтримку зв`язків з батьком, приймаючи до уваги невстановлення обставин, за яких проживання дитини з батьком могло б негативно впливати на неї, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. При цьому, суд вказує на те, що визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки мати дитини, у разі визначення місця проживання останньої з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні. При вирішенні питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позивач у своїй заяві просив не стягувати судові витрати з відповідача, а тому судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. не підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved