Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

Позивач 14.07.2023 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та просить визнати за ним та відповідачкою по частки квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] та [PERSON] з 18.12.2002 перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу сторонами набуто право власності на спірну квартиру. 26.01.2016 [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] частку квартири [ADDRESS] . Враховуючи, що інша частка квартири, яка зареєстрована за відповідачкою була придбана під час шлюбу, ця частка підлягає поділу між сторонами як спільне майно подружжя. Ухвалою від 18.07.2023 позову заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний строк для усунення недоліків позову. Після усунення недоліків позову, ухвалою від 20.07.2023 було відкрите провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 31.08.2023. У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовче засідання 31.08.2023 розгляд справи було відкладено до 25.10.2023. У підготовчому засіданні 25.10.2023 проведеному за участі представника позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] було прийнято додаткові докази подані представником позивача та відмовлено у прийнятті відзиву. У підготовчому засіданні було оголошено перерву до 07.12.2023. У підготовчому засіданні 07.12.2023 було подано представником відповідача та долучено судом пояснення, згідно яких представник відповідача [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову, адже позивач свою рівну частку у праві власності подружжя вже подарував відповідачу. Представник відповідача також просить стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 17\~000 грн. У підготовчому засіданні 07.12.2023 проведеному за участі представника позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 29.01.2024. У судовому засіданні 29.01.2024 представник позивача [PERSON] просив задовольнити позов. Представник відповідача [PERSON] заперечував щодо позову. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 13 грудня 2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, в результаті якого остання змінила прізвище на [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.11). 24 січня 2012 року Приватне підприємство виробничо-комерційна фірма «Мікромегас» з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] з іншої сторони уклали договір про пайову участь у будівництві №239-кв, згідно умов якого [PERSON] та [PERSON] зобов`язалися взяти пайову участь у будівництві 17-ти поверхового житлового будинку у ЖК «Армійський», будівництво якого здійснюється на земельній ділянці, розташованій за будівельною адресою: [ADDRESS] , шляхом придбання прав на новозбудоване майно, а ПП ВКФ «Мікромегас» зобов`язується передати у власність житлове приміщення квартири [ADDRESS] (а.с.58-60, 61). 02 серпня 2012 року Приватне підприємство виробничо-комерційна фірма «Мікромегас» з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] з іншої сторони підписали акт приймання-передачі новозбудованого майна №239-кв/НМ, за яким квартира [ADDRESS] була передана в рівних частках [PERSON] та [PERSON] (а.с.62). На підставі вищевикладеного договору та додаткової угоди, та акту приймання-передачі 22 листопада 2012 року [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.57, 85). У батьків [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.12). 26 січня 2016 року [PERSON] подарував [PERSON] частку квартири під [ADDRESS] , загальною площею 117,0 кв.м. Договір дарування посвідчений та зареєстрований за №24 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. (а.с.19-21). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2022 року у справі №522/9066/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.14-15). Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Як встановлено судом сторони набули рівні частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , однак [PERSON] свою рівну частку, тобто від 1 (одиниці) подарував [PERSON] 26.01.2016 на підставі договору дарування. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця .презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Підстав вважати, що договір укладений між сторонами щодо дарування половини квартири приховував інший правочин був фіктивним суду не представлено. Тому, виходячи з презумпції спільної власності подружжя та правомірності правочину, суд дійшов висновку, що даруючи свою частку дружині, чоловік передав свою ідеальну частку у праві спільної сумісної власності, в результаті чого [PERSON] стала одноособовим власником такого майна. Доводи позивача про те, що слід поділити частку відповідачки набуту у шлюбі є помилковими, адже сторони набули майно у вигляді ідеальних часток по частці кожному квартири (без виділу в натурі), тоді як [PERSON] своєю часткою вже розпорядився та подарував її [PERSON] . Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята статті 263 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов переконливого висновку, що позов [PERSON] є необґрунтованими та задоволенню не підлягає. Згідно ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати залишаються за позивачем. Представництво інтересів [PERSON] здійснював адвокат Слабнюк Василь Миколайович на підставі ордеру серії ВН №1162842. Відповідачем заявлялося\~до стягнення\~з позивача\~витрати на\~правову допомогу\~у розмірі\~17\~000\~грн,\~однак на\~переконання суду,\~витрати на\~професійну правничу\~допомогу на\~вказану суму\~є не\~співмірними зі\~складністю цієї\~справи,\~наданим адвокатом\~обсягом послуг\~у суді,\~не у\~повній мірі\~відповідають критерію\~реальності таких\~витрат,\~розумності їхнього\~розміру,\~тому вважає\~за необхідне\~задовольнити вимоги\~представника відповідача\~у сумі 8 000 грн.

Outcome: approved