Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

12.07.2023 року позивачі звернулись до суду із позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди завданої смертю, у якому просять стягнути з відповідача на свою користь по 300000,00 грн. на кожного, в якості відшкодування моральної шкоди. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що [INFO] потяг №712 сполученням Київ-Костянтинівка, рухаючись у бік м. Яготин здійснив наїзд на [PERSON] , [INFO] , яка переходила залізничні колії. Від отриманих травм [PERSON] загинула на місці. Смертю [PERSON] її синам було завдано моральної шкоди, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом. Зі змісту постанови від 09.10.2020 року про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №12020110340000194 вбачається, що факт наїзду потягом на загиблу [PERSON] було встановлено на стадії досудового розслідування, а безпосередньою причиною смерті є зіткнення з поїздом. Отже, між наїздом на загиблу потягом (тобто джерелом підвищеної небезпеки в розумінні ст. 1187 ЦК України) та її смертю наявний причинно-наслідковий зв`язок. Власником електропотягу, який здійснив наїзд на [PERSON] , є АТ «Українська залізниця», а машиніст потягу [PERSON] працює в АТ «Українська залізниця». Сторона позивача вказує, що сам факт загибелі людини під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань його рідних, враховуючи те, що згідно ч. 1 ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Внаслідок смерті матері позивачі назавжди позбавлені можливості отримувати від неї підтримку та допомогу як моральну, так і матеріальну, й жодні зусилля з їх сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалась. Позивачі не зможуть отримати від матері пораду, не зможуть запросити на святкування радісних подій в житті або розраховувати на допомогу в негативних подіях. Сталий життєвий устрій позивачів непоправно змінено з незалежних від них обставин. До смерті матері в позивачів було звичне для них життя, в якому мати займала важливе місце. Вони втратили можливість тривалого життєвого зв`язку з матір`ю, а зв`язок з батьками є важливим для будь-якої людини, незалежно від віку. Загибла самостійно виховувала синів, оскільки батьки позивачів померли значно раніше. Через смерть матері у позивачів виникли додаткові обов`язки по відношенню один до одного та необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Один з синів загиблої - [PERSON] , є інвалідом з дитинства, потребує сторонньої підтримки та допомоги. Допомогу в забезпеченні життєдіяльності надавала мати, отже тепер він втратив можливість отримувати допомогу від людини, яка завжди і безумовно її надавала і надавала б далі. Тепер опіку над [PERSON] встановив [PERSON] , але фактично і [PERSON] , і [PERSON] стараються допомагати брату, який після смерті матері потребує допомоги ще більше. Смерть матері спричиняє страждання для позивачів і, як і для будь-якої людини, не може не спричиняти зміну в психоемоційному стані. Позивачі втратили людину, яку любили, і яка любила їх, втратили можливість спілкування та взаємодії з матір`ю, а стосунки з матір`ю завжди унікальні і не можуть бути замінені. Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, позивачі вказують, що попередній стан інколи не можу бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Щодо характеру та обсягу страждань - емоції пов`язані зі смертю є особливими емоціями, які неможливо порівняти з будь-якими іншими стражданнями через їх глибину і тяжкість. Передчасна смерть матері стала різкою психотравматичною подією для синів. Особливу увагу заслуговує те, що страждання позивачів, пов`язані зі смертю матері, є не одномоментними, а триваючими, тому що смерть є непоправною подією. Встановити ціну людського життя неможливо, як і не можливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір, може мати суто умовний вираз. З огляду на наведене, ураховуючи не відновлюваність заподіяної шкоди, тривалість і глибину страждань, позивачі оцінюють розмір грошового відшкодування моральної шкоди у грошовому еквіваленті по 300000,00 грн. На переконання сторони позивачів, такий розмір є розумним та справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації життя позивачів після тяжкої втрати. Стосовно розміру стягнення моральної шкоди в аналогічних справах сторона позивачів наводить наступний перелік постанов Верховного Суду: постанова від 29.05.2023 року, справа №283/2536/21 - відшкодування 100000,00 грн. на дружину та по 150000,00 грн. на дітей; постанова від 22.05.2023 року, справа №453/989/21 - відшкодування 250000,00 грн.; постанова від 30.01.2023 року, справа №740/3561/21 - відшкодування 200000,00 грн. на дружину та по 250000,00 грн. на дітей; постанова від 23.12.2022 року, справа №566/800/21 - відшкодування 100000,00 грн.; постанова від 26.10.2022 року, справа №243/6516/21 - відшкодування 200000,00 грн.; постанова від 02.06.2022 року, справа №395/223/21 - відшкодування 350000,00 грн.; постанова від 01.12.2021 року, справа №127/13341/20 - відшкодування 100000,00 грн.; постанова від 17.06.2020 року, справа №439/1213/18-ц - відшкодування 500000,00 грн. для двох осіб; постанова від 03.04.2019 року, справа №355/812/17 - відшкодування 300000,00 грн. Ухвалою суду від 14.07.2023 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 13.12.2023 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Протокольною ухвалою суду від 01.02.2024 року відзив сторони відповідача, який надійшов до суду 31.07.2023 року повернуто відповідачу без розгляду відповідно до положень ч. 4 ст. 183 ЦПК України, оскільки в порушення ч. 2 ст. 183 та п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України до відзиву не додано документів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву стороні позивачів. До відзиву додане викопіювання з електронної пошти щодо надіслання відзиву на позовну заяву на електронну адресу представника позивачів, однак вбачається, що було надіслано відзив у справі №552/3873/23 за позовом [PERSON] , [PERSON] до АТ «Українська залізниця» про відшкодування шкоди заподіяною смертю фізичної особи. Зазначена справа не має жодного відношення до справи Дніпровського районного суду м. Києва №755/10088/23 і за даними ЄДРСР розглядається Київським районним судом м. Полтави. Сторона позивачів в судове засідання не з`явилась, 31.01.2024 року до суду надійшла заява представника позивачів про розгляд справи за відсутності позивачів та їх представника. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи наявна заява представника відповідача від 05.09.2023 року про розгляд справи без участі представника залізниці. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі є синами [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження позивачів та копією свідоцтва про укладення шлюбу, згідно якого [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] » у зв`язку з реєстрацією шлюбу (а.с. 20-21, 25, 37). Один з синів [PERSON] - позивач у справі [PERSON] , є інвалідом ІІ групи з дитинства і рішенням суду від 10.08.2021 року він визнаний недієздатним, над ним встановлена опіка та призначено його опікуном [PERSON] (позивач у справі, який діє в своїх інтересах та інтересах підопічного). Строк дії зазначеного рішення продовжений строком на два роки рішенням суду від 20.09.2023 року (а.с. 26-33, 100-102). [INFO] [PERSON] , [INFO] , померла у віці 60 років, що підтверджується копіє свідоцтва про смерть (а.с. 17). Згідно лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті, смерть [PERSON] настала на залізничному вокзалі, причина смерті: інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла; пішохід травмований при зіткненні з поїздом чи іншим залізничним транспортним засобом пересування (а.с. 18-19). За змістом підсумків висновку експерта №166 по проведеній 14.07.2020 - 29.07.2020 судово-медичній експертизі трупа гр. [PERSON] , [INFO] : 1. При експертизі трупа виявлено: чисельні садна, рани, синці на голові, тулубі, кінцівках, численні переломи кістяка, повна відсутність головного мозку, селезінки, ушкодження серця, аорти, легень, печінки, нирок, повне відокремлення правої гомілки, не повне відокремлення лівої верхньої кінцівки та нижніх кінцівок, фрагментація та зміщення внутрішніх органів; малокров`я внутрішніх органів, сліди крові у порожнинах трупа, стенозуючий коронаросклероз, кардіосклероз; 2. Смерть її наступила від поєднаної тупої травми голови, тулуба, кінцівок, яка супроводжувалась розтрощенням голови та тулуба з відсутністю головного мозку, селезінки; 3. Усі виявлені ушкодження виникли незадовго до настання смерті та в агональний період в результаті дії з великою силою тупих твердих предметів або при ударі об них і могли утворитися при ударі залізничним транспортом з подальшим переїздом через тулуб та нижню кінцівку, що підтверджується характером та локалізацією виявлених пошкоджень. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до тяжких, небезпечних для життя в момент спричинення та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілої; 4. При судово-токсикологічному дослідженні в тканинах м`язу трупа не виявлено метилового, етилового спиртів, а також пропілового, бутилового, амілового спиртів та їх ізомерів (а.с. 11-16). Постановою начальника СВ Березанського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУНП в Київській області про закриття кримінального провадження від 09.10.2020 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020110340000194 від 13.07.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, закрите у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 8-9). У вказаній постанові, зокрема, зазначено: «Приймаючи до уваги, що [PERSON] грубо порушила правила особистої безпеки на залізничному транспорті, під час переходу залізничних колій, що не надало змоги локомотивній бригаді, яка керувала потягом №712 уникнути зіткнення, тому кримінальне провадження підлягає закриттю». За змістом листа АТ «Українська залізниця» від 11.11.2021 року, електропоїзд Hyundai Rotem (HRCS №002) перебуває на балансі філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця». [PERSON] працює в філії «Українська залізнична швидкісна компанія» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста електропоїзда з 17.05.2012 по теперішній час (а.с. 10). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Згідно зі статтями 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Згідно з положеннями статті 55 Конституції України та чинного законодавства фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. Положення статті 23 ЦК України передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22). Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Таким чином, розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно зі статтею 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що право кожного на життя охороняється законом. Фізична особа має невід`ємне право на життя. Фізична особа не може бути позбавлена життя (частини перша-друга статті 281 ЦК України). Згідно частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Частиною першою статті 1172 ЦК України встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Шкода, завдана внаслідок ДТП, з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до статті 1193 ЦК України, шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Отже, шкода, спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише щодо спричинення шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі №450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. У даній справі обставин непереборної сили або умислу потерпілої судом не встановлено та відповідачем не доведено, тому підстав для застосування частини п`ятої статті 1187 ЦК України немає. Вина та протиправність дій АТ «Українська залізниця» (його працівника) відсутні, проте в силу закону відповідач, як власник джерела підвищеної небезпеки, несе цивільно-правову відповідальність без вини. Смерть [PERSON] спричинена джерелом підвищеної небезпеки, власником якого є відповідач, який як власник джерела підвищеної небезпеки, повинен відповідати за завдану шкоду; обставин, передбачених частиною п`ятою статті 1187 ЦК України не встановлено; відсутність вини машиніста потяга та закриття у зв`язку із цим кримінального провадження не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачам моральну шкоду, оскільки відповідальність за завдання шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки наступає й за випадкове її завдання (без вини). Підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують безпеку життя і здоров`я громадян, які користуються його послугами, а також безпеку руху поїздів, охорону навколишнього природного середовища згідно з чинним законодавством України. Безпека руху поїздів - це комплекс організаційних і технічних заходів, спрямованих на забезпечення безаварійної роботи та утримання в постійній справності залізничних споруд, колій, рухомого складу, обладнання, механізмів і пристроїв (частини перша-друга статті 11 Закону України «Про залізничний транспорт»). Пунктом 100 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 1998 року № 457, передбачено, що залізниці повинні забезпечувати потреби населення у пасажирських перевезеннях, безпеку користування залізничним транспортом, необхідні зручності, якісне обслуговування пасажирів на вокзалах і в поїздах, своєчасне перевезення і збереження багажу і вантажобагажу. У той же час Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року №54, пішоходам дозволено переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо); при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід (пункти, 2.1 - 2.3). Пішоходам заборонено ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м. (пункти, 2.5, 2.6). Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить із того, що моральна шкода позивачам завдана смертю їх матері, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя останнім душевні страждання. Відновити становище, яке існувало до смерті матері у житті дітей, незалежно від їх віку, не можливо. Позивачі зазнали значних моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями та потрясіннями, викликаними втратою близької та рідної людини. Суд враховує характер, глибину і тривалість душевних страждань позивачів, спричинених передчасною смертю їх матері, порушення укладу життя позивачів, істотність вимушених змін у життєвих стосунках. Сам факт загибелі матері є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань дітей, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд бере до уваги, що смерть [PERSON] стала наслідком її грубої необережності, що виявилась у порушенні нею правил особистої безпеки на залізничному транспорті, про що зазначено у постанові про закриття кримінального провадження, а також суд враховує принципи розумності, виваженості, пропорційності, справедливості, співмірності та обґрунтованості і вважає, що в якості грошового відшкодування спричиненої позивачам моральної шкоди з відповідача слід стягнути на їх користь по 150000,00 грн. на кожного, що є ймовірною компенсацією втрат, з урахуванням наведених принципів. Розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення можливості відновити втрачену психологічну рівновагу та не бути джерелом збагачення за рахунок відповідача. Суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачів на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи по 150000,00 грн, виходячи із встановлених фактичних обставин цієї справи, справедливих і розумних критеріїв такого розміру відповідальності. Приймаючи рішення у справі суд врахував правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №243/6516/21, від 09 вересня 2022 року у справі №274/3974/21, від 30 червня 2023 року у справі №567/651/21, від 19 квітня 2023 року у справі №336/10216/21, від 29 грудня 2022 року у справі №642/4882/20, від 23 грудня 2022 року у справі №566/800/21, від 21 червня 2022 року у справі №599/645/21, від 25 липня 2018 року у справі №180/683/13-ц, від 14 червня 2023 року у справі №172/1026/21, від 22 травня 2023 року у справі №453/989/21, від 29 травня 2023 року у справі №283/2536/21, від 17 січня 2024 року у справі №175/623/23. Окремо суд звертає увагу, що стягнуті за цим рішенням кошти не підлягають оподаткуванню, оскільки спір стосується відшкодування моральної шкоди, завданої платникам податків (синам померлої) внаслідок смерті їх матері, тобто відшкодування шкоди найвищого ступеня, заподіяної життю та здоров`ю, тому не підлягають оподаткуванню суми, які за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам внаслідок смерті їхньої матері. До таких висновків суд дійшов з урахуванням правових позицій викладених у постановах Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі №599/645/21, від 19 квітня 2023 року у справі №336/10216/21, від 23 грудня 2022 року у справ №566/800/21, від 25 липня 2018 року справа №180/683/13-ц, від 17 січня 2024 року у справі №175/623/23. За результатами розгляду касаційної скарги АТ «Українська залізниця» у справі №599/645/21 Верховний Суд зробив висновки про те, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю. Враховуючи те, що у справі, рішення в якій переглядається Верховним Судом, спір стосувався відшкодування моральної шкоди, завданої платникам податків (батькам) внаслідок смерті їхнього сина, тобто відшкодування шкоди найвищого ступеня, заподіяної життю та здоров`ю, тому Верховний Суд виснував, що зміни в податковому законодавстві не поширюються на оподаткування сум, які за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам внаслідок смерті їхнього сина. У постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року в справі №598/438/21 зазначено: згідно з пунктом 162.1 статті 162 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент. Податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб підпункт 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає, зокрема, юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), яка незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язана нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу. Відповідно до статті 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків. Згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Відповідно до пункту 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України. Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт 164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту). Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або у розмірі, визначеному законом. У попередній редакції зазначена норма права передбачала, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Тобто з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом». Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку. Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 180/683/13, від 05 червня 2019 року у справі № 227/130/14-ц, від 03 червня 2021 року у справі № 180/407/20, на які посилається заявник у касаційній скарзі. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сума моральної шкоди, стягнута на підставі рішення суду про відшкодування моральної шкоди, завданої життю та здоров`ю, не підлягає оподаткуванню. Водночас суд апеляційної інстанції не врахував, що пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом», однак застосування сполучника «а також» підтверджує, що згаданий перелік був доповнений новою нормою права, яка не змінює зміст інших складових частин пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України. Оскільки шкода, завдана життю та здоров`ю, може бути як майновою, так і немайновою (моральною) та до цієї частини пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зміни законодавцем не внесені, зокрема не зазначено, що лише відшкодування майнової шкоди, завданої життю та здоров`ю, не підлягає включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, тому немає підстав для ототожнення відшкодування моральної шкоди, завданої життю та здоров`ю, з іншим відшкодуванням моральної шкоди, яке підлягає оподаткуванню в разі перевищення її розміром чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року. Отже, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню доповнення до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України, внесені Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2022 року у справі № 161/16011/20 (провадження № 61-3093св22). У постанові Верховного Суду 05 січня 2024 року у справі №629/2371/23 вказано, що посилання касаційної скарги на незазначення у резолютивних частинах оскаржуваних судових рішень відомостей про те, що моральна шкода підлягає виплаті без відрахування податків та обов`язкових платежів, не є підставою для скасування законних та обґрунтованих судових рішень, з огляду на встановлений податковим законодавством порядок оподаткування доходу платника податку, зокрема встановлений підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України припис щодо не включення до оподатковуваного доходу платника податку сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю. На підставі викладеного,

Outcome: partial