Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання договору частково недійсним, встановлення нікчемності умов договору, визнання дій неправомірними. Зазначала, що 20.08.2015 між нею та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту з можливим відкриттям карткового рахунку у розмірі 14 900 грн. з метою купівлі товару, а саме: м`яких меблів - дивану, вартістю 18 900 грн. Строк повернення кредиту у договорі встановлений не пізніше 20.11.2016. Умовами договору передбачена сплата комісії за управління кредитом у розмірі 521 грн. 50 коп., загальна сума - 6 258 грн. Разом з тим, будь-яких зобов`язань банку щодо управління кредитом договором не передбачено. Умови договору щодо сплати комісії за управління кредитом суперечать вимогам чинного законодавства, відповідно до якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь або за дії, які споживач здійснює на користь банку, ці умови в силу норм Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими та є нікчемними. Крім того, договір містить третейське застереження, відповідно до якого спори вирішуються третейським судом, припинення розгляду спору третейським судом та передача його на розгляд до суду загальної юрисдикції можливе лише за згодою обох сторін. Зазначене третейське застереження має бути визнане недійсним, так як не відповідає вимогам ст. 6 Закону України «Про третейські суди». До того ж, основна сума заборгованості за договором нею була виплачена повністю 23.11.15, а тому будь-яка заборгованість у січні 2016 року виникнути не могла. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила визнати недійсним п. 5.2. договору № 93078053000 про надання споживчого кредиту з можливим відкриттям карткового рахунку від 20.08.15, укладеного між нею та банком, встановити нікчемність додатку 1 до договору в частині комісії за управління кредитом та комісії за надання послуг з управління кредитом при використанні кредиту при простроченні сплати чергового платежу, визнати неправомірними дії банку щодо нарахування заборгованості за договором після 24.11.16. Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказав на наступне. Функції банку з управління кредитом описані у п. 3 розділу 1 Правил та п. 2 розділу 2 Правил, що є невід`ємною частиною договору. Комісія з управління кредитом є складовою плати за кредит відповідно до розділу Правил та внесена до графіку платежів. Відповідно до п. п. 3.6. - 3.8. договору позивачу встановлено ануїтетний платіж, що є сумою грошових коштів, яка складається з строкових процентів и строкової суми основного боргу, комісій і підлягає сплаті на умовах і в строк, встановлений договором. Таким чином, умови договору в цій частини відповідають Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно третейського застереження, то до третейського суду можуть звернутися тільки з позовами, які відповідають закону, в кредитному договорі також визначена альтернативна підвідомчість - на вибір сторін. Посилаючись на зазначені обставини, відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У подальшому, представник банку додатково вказав на те, що між банком та ТОВ ФК «Кредит Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги за спірним договором, а тому належним відповідачем у справі є - ТОВ ФК «Кредит Капітал». Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 16.02.17 у справі в якості співвідповідача залучено ТОВ ФК «Кредит Капітал». Заперечуючи проти позову представник ТОВ ФК «Кредит Капітал» вказав на наступне. У момент підписання договору позивач прийняв пропозицію банку, сторони погодили умови договору, а тому були дотримані норми Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, представник подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, у якій вказав на те, що позов підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити. Представники АТ «УкрСиббанк» та ТОВ ФК «Кредит Капітал» у судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 20.08.2015 між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту з можливим відкриттям карткового рахунку № [NUMBER] (далі - договір) (а.с. 16-19 т. 1). Згідно з п. 2.1. договору сума кредиту за договором становить 14 900 грн. Кредит надається позичальнику для особистих потреб в сумі 14 900 грн. на придбання товару, що зазначений в п. 3.14. цього договору (а саме: м`яких меблів - дивану, вартістю 18 900 грн.) (п. 3.3. договору). Повернення кредиту, плати за кредит, інших платежів здійснюється у відповідності з Правилами (договірними умовами) споживчого кредитування. (п. 3.5. договору). Пунктом 3.6. договору передбачено, що кредит повинен бути повернутий не пізніше 20.11.16. Відповідно до п. 5.2. договору сторони дійшли згоди, що всі спори між сторонами, що виникають за цим договором або у зв`язку з ним, будуть розглядатися постійно діючим Третейським судом при Українському Національному комітеті Міжнародної торгової палати. При цьому сторони дійшли згоди, що у випадку виникнення спору сторона, яка вважає, що її права порушено, самостійно обирає спосіб захисту своїх прав між зверненням до Третейського суду згідно із цим третейським застереженням або зверненням до суду загальної юрисдикції. Відповідно до Додатку № 1 до договору передбачена сплата комісії за управління кредитом у розмірі 3,50% від суми наданого кредиту, починаючи з 21.11.15, яка включається до суми ануїтетного платежу, та передбачена сплата комісії за надання послуг з управління кредитом при використанні кредиту при простроченні сплати чергового платежу у розмірі до 500 грн., яку банк на свій розсуд має право вимагати сплатити з 1 дня прострочення у разі суми прострочення більше 1 грн., банк має право утримувати цю комісію з суми ануїтетного платежу, в період, в якому мало місце прострочення або пізніше. За період з 20.08.15 по 21.11.16 нарахована сума комісії з управління кредитом у розмірі 6 258 грн. З доданих до позову документів вбачається те, що позивачка погасила суму кредиту у повному розмірі 24.11.15 (а.с. 24-28). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). З роз`яснень наданих банком позивачу вбачається те, що оскільки 21.11.15 почався новий платіжний період банком було застосовано нарахування щомісячної комісії та сума для повного закриття кредиту збільшилася на суму комісії - 521 грн. 50 коп. суми грошових коштів було достатньо для погашення обов`язкових платежів за кредитом у грудні 2015 року, прострочена заборгованість виникла 21.01.16. (а.с. 30-31). Доказів обґрунтованості своїх дій згідно з договором банком суду не надано. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Разом з тим, позивачем у позові чітко не вказано, які саме суми нараховувалися банком позивачу та у зв`язку з нарахуванням якої заборгованості необхідно визнати дії банку неправомірними, у зв`язку з чим позов в частині визнання неправомірними дії банку щодо нарахування позивачу заборгованості за договором після 24.11.15 задоволенню не підлягає. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди», у редакції, діючій на час укладення договору (далі Закон №1701-IV) передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав. Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (ч. 1 ст. 12 Закону №1701-IV). Статтею 6 Закону №1701-IV визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Пунктом 14 ч. 1 ст. 6 Закону №1701-IV передбачено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Отже, спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про захист прав споживачів», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Такий висновок суду відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові ВП ВС від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Оскільки, на час укладання кредитного договору Закон №1701-IV містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), тому вимоги п. 5.2. договору суперечать нормам Закону №1701-IV, у зв`язку з чим, позов в частині визнання недійсним п. 5.2. договору підлягає задоволенню. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч. ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України). Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України) Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. ст. 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами. Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим ст. 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Отже, підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням. Такий висновок відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01.06.21 у справі № 910/12876/19 . Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 1023) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Законом № 1023 передбачено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Отже, в силу норм діючого на момент укладення договору законодавства, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконними, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсним. Умовами договору встановлена комісія за обслуговування кредиту, однак договір не містить, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України у редакції, чинній на час укладення кредитного договору). За змістом цього припису об`єктом зобов`язання не можуть бути лише дії, які одна зі сторін вчиняє на власну користь. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3 ст. 47 цього Закону), зокрема, надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Згідно із п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.22 у справі № 363/1834/17 зауважує, що практику застосування наведених приписів під час вирішення питання про недійсність (оспорюваність, нікчемність) умови про плату (комісію) за управління кредитом (за обслуговування кредиту), інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба формувати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 4, 5 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Оскільки відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону № 1023 умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною, умовами Додатку № 1 до договору передбачена сплата комісії за управління кредитом у розмірі 3,50% від суми наданого кредиту та передбачена сплата комісії за надання послуг з управління кредитом при використанні кредиту при простроченні сплати чергового платежу у розмірі до 500 грн., однак умовами договору, не передбачено, які саме послуги за вказану комісію надаються банком позивачу, а тому умови Додатку № 1 до договору про сплату комісії за управління кредитом у розмірі 3,50% від суми наданого кредиту та про сплату комісії за надання послуг з управління кредитом при використанні кредиту при простроченні сплати чергового платежу у розмірі до 500 грн. є нікчемними.

Outcome: partial