Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до\~\~ [PERSON] , в якому просить суд ухвалити рішення, яким: визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, колір чорний, державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований на ім`я відповідача; припинити право спільної сумісної власності на вказаний автомобіль та визнати за [PERSON] право власності на останній; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за його частку в спільному майні подружжя в розмірі 36220 грн., а також стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір. В обґрунтування позову зазначила, що 25.03.2006 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який розірвано заочним рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 07.08.2023. Під час шлюбу сторони за спільні кошти придбали вказаний автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», який зареєстрований на ім`я відповідача. При постановці на облік вказаного транспортного засобу був змінений державний номерний знак [NUMBER] на номерний знак [NUMBER] , а також було видано нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Середня вартість спірного автомобіля станом на липень-серпень 2023 року після дорожньо-транспортної пригоди складає 78920 грн., однак згідно висновку (акту) з експертної оцінки від 12.08.2023 вартість спірного автомобіля на час розгляду справи складає 72440 грн. Пославшись на статті 63, 65, 70 СК України позивач просила задовольнити її позов. Ухвалою від 24.08.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін (а.с. 41). 14.09.2023 від відповідача надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Відповідач в обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що висновок експерта від 12.08.2023 є недійсним, так як спірний автомобіль не був оглянутий ані експертом-оцінювачем [PERSON] , ані директором ТОВ «ЮБС ВАЛЮЕЙШН», фактичний пробіг автомобіля не збігається з його даними станом на 07.09.2023, а зазначений у висновку стан автомобіля не відповідає дійсності. До того ж, на час проведення експертної оцінки та під час складання вказаного висновку авто перебувало у володінні відповідача, тому транспортний засіб не міг бути оглянутим експертом-оцінювачем [PERSON] (а.с. 45-57). 24.10.2023 позивач скориставшись своїм право подала до суду відповідь на відзив, в якій вказала, що спірний автомобіль було придбано в період шлюбу, а відповідач не надав доказів того, що він придбаний ним за власні кошти, тому це підтверджує обставину належності автомобіля на спільній сумісній власності сторін. До того ж, відповідачем не подано до суду жодної оцінки чи висновку іншого експерта, які б спростували вартість спірного автомобіля (а.с. 60-64). В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. 07.02.2024 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача надійшла заява, в якій він просить суд перенести судове засідання, у зв`язку з його захворюванням та поганим самопочуттям, однак будь-яких належних доказів на підтвердження зазначених обставин суду не надав. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до\~п.\~1\~ч.\~3\~ст.\~223\~ЦПК України\~якщо учасник\~справи або\~його представник\~були належним\~чином повідомлені\~про судове\~засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Таким чином, законодавець передбачив, що явка до суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень суду. Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час перебування справи на розгляді суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, заслухавши думку позивача, а також відсутність доказів, які б підтверджували поважність неявки представника відповідача в судове засідання, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та його представника. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Так, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9\~статті 7 СК України). Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини 2\~статті 3 СК України). Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. Відповідно до частини 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини 1 статті 57 СК України). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Стаття 61 СК України визначає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Стаття 65 СК України визначає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України). Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція статей 60, 70 СК Україн свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно. При вирішенні спору суд враховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких роз`яснюється, що ст. 60 СК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18. За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22.02.2021 у справі №264/2232/19, конструкція\~ст. 60 СК України\~передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує. Згідно\~постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суд застосовує положення частин 4, 5\~ст. 71 СК України\~щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~ст.\~365\~ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 25.03.2006 сторони зареєстрували шлюб, та від якого мають спільних дітей [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] (а.с. 7, 12-13). В період шлюбу, 26.09.2021 сторонами придбано та на ім`я відповідача зареєстровано транспортний засіб марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, колір чорний, державний номерний знак [NUMBER] (а.с. 14, 16). Згідно відомостей\~з автоматизованої\~системи документообігу\~суду КП «Д-3» встановлено, що відповідно до заочного рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 07.08.2023, ухваленого у справі №289/1184/23, шлюб між сторонами розірвано. Таким чином судом встановлено, що спірний автомобіль був набутий сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, тому вказаний об`єкт є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя [PERSON] не спростував. Відповідно до частини першої\~статті 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частинами першою, другою\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частинами першою, четвертою\~статті 71 СК України\~передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.\~Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30\~постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У пунктах 22, 25 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21\~грудня2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами,\~встановленими статями 69-72СК України\~та статтею 372 ЦК України. Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно\~правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства\~суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та,що необхідно особливо підкреслити,\~із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Згідно з висновком (актом) з експертної оцінки від 12.08.2023, складеним експертом Висоцькою О.М. на замовлення позивача, вартість транспортного засобу «Mitsubishi Lancer», державний номерний знак [NUMBER] станом на 12.08.2023 складає 72400 грн. При цьому, у висновку враховано, що транспортний засіб технічно справний, однак має пошкодження двигуна, ходової, КПП. Окрім того, у висновку міститься застереження відносно того, що за достовірність представленої\~інформації транспортного\~засобу експерт\~відповідальність не\~несе (а.с. 25-26). Вказаний висновок (акт) з експертної оцінки, суд вважає неналежним доказом в розумінні положень\~ст. 77 ЦПК України, оскільки зі змісту цього висновку не вбачається, що його виконано на підставі безпосереднього огляду та дослідження об`єкта оцінки, зокрема до цього висновку в якості додатків не долучено відповідні фототаблиці з зображенням спірного автомобіля на момент проведення оцінки, що в свою чергу викликає сумнів в достовірності проведення цієї оцінки та відповідно такий висновок не спростовує доводів відповідача, що безпосередній огляд та оцінка спірного транспортного засобу експертом не проводились. Крім того суд критично оцінює, як доказ ринкової вартості спірного автомобіля, долучені позивачем до позову фотозображення (а.с. 20-24) з мережі Інтернет пошкоджених автомобілів «Mitsubishi Lancer», на яких вказана їх ринкова вартість, оскільки ці автомобілі відносяться\~до іншого\~модельного ряду,\~апозивачем не доведено, що дані транспортні засоби мають ідентичні пошкодження та технічний стан зі спірним автомобілем. Суд при цьому враховує те, що позивач на пропозицію суду в судовому засіданні відмовилась заявити клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи на предмет встановлення дійсної вартості спірного автомобіля, а відповідач, хоча і на противагу жодних доказів щодо ринкової вартості автомобіля не надав, однак зазначив, що на даний час транспортний засіб після дорожньо-транспортної пригоди відремонтований і на підтвердження цього надав фотозображення автомобіля (а.с. 50-55), що позивач у своїх поясненнях та відповіді на відзив не спростувала та що відповідно в свою чергу також викликає сумніви в достовірності інформації, викладеної у вищевказаному висновку оцінки. Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо дійсної вартості спірного майна на час розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем [PERSON] права власності на спірний автомобіль та стягнення з неї на користь відповідача [PERSON] компенсації за його частку в спільному майні подружжя в розмірі 36220 грн. задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги про припинення права спільної сумісної власності подружжя на автомобіль, то вона також не підлягає задоволенню, оскільки річ є неподільною, позивач просила стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на це майно. Унаслідок виділення останнього у власність позивачеві і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Тому, окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №209/3085/20. Частиною 9 статті 158 ЦПК України визначено, що у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про необхідність ухвалення у справі рішення по суті спору про повну відмову у задоволенні позову в частині поділу майна, скасуванню також підлягають і заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 21.07.2023 (а.с. 33).

Outcome: partial