Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 10.05.2023 звернувся [PERSON] із позовом, згідно заяви про уточнення від 26.05.2023, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою спільного сумісного користування, загальною площею 557 кв.м (за рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 25.03.1952, ( одна друга) якої складає 278,5 кв.м, а фактичний розмір земельної ділянки за технічним звітом по кадастровому зніманню спірної земельної ділянки від 15.07.2019 року за адресою: [ADDRESS] складає 594 кв.м, ( одна друга) якої складає 297 кв.м, (кадастровий номер земельної ділянки відсутній); зобов`язання надання постійного доступу до належної [PERSON] та співвласникам частини житлового будинку, гаражу, земельної ділянки спільного сумісного користування, шляхом надання ключів від замків воріт та хвіртки для доступу до належної [PERSON] та членам йог сім`ї частини житлового будинку, гаражу, земельної ділянки спільного сумісного користування; звільнення від конструкцій, насаджень, предметів особистого вжитку прилеглої території земельної ділянки спільного сумісного користування на відстань 3 метри від стіни належного [PERSON] та членам його сім`ї 22/25 частин житлового будинку для проведення ремонтних робіт та користування прибудинковою частиною земельної ділянки і постійного обслуговування комунікацій; звільнення від конструкцій, насаджень предметів особистого вжитку прилеглої території земельної ділянки спільного сумісного користування на відстань 1 метр від стіни належного [PERSON] та членам його сім`ї гаражу для проведення ремонтних робіт та користування прилеглою до гаражу частиною земельної ділянки і постійного обслуговування комунікацій. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] , як співвласник житлового будинку у звязку із неодноразовою відмовою іншого співвласника [PERSON] здійснити розподіл земельної ділянки яка знаходиться у спільному користуванні всіх співвласників та наданні доступу для вільного користування належної позивачу частки будинку та прибудинкових споруд , обмежений у своєму праві на вільне користування як своєю власністю так і земельною ділянкою яка знаходиться у спільному користуванні всіх співвласників. Треті особи , без самостійних вимог, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] просили позов задовольнити, та справу розглядати за їх відсутністю. Відповідач заперечувала проти задоволення позову та наполягала на тому що порядок користування спірною земельною ділянкою було здійснено ще у 1998 році а сам факт придбання у власність позивачем частки не впливає на вищевказаний порядок а є підставою лише для визначення порядку користування серед тих співвласників 22/25 частини домоволодіння частку яких отримав у власність позивач. У судове засідання позивач не з`явився надавши заяву про відкладення розгляду справи та від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи буз її присутності. Суд, враховуючи що під час підготовчого провадження сторонами були подані всі заяви по суті справи та докази, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення , та підготовче провадження було закрите за участю сторін, вважає, що є підстави для розгляду справи по суті на підставі тих документів , заяв та доказів яки маються у матеріалах справи. При вирішенні даного питання суд враховує усталену судову практику Верховного Суду, яка зазначена, зокрема, у постанові від 29.04.2020 по справі №520/5083/16ц, в якої ВС при визначенні можливості розгляду справ без участі учасників справи, виходив з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Як встановлено судом згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] 29.09.2014 Третьою одеською державною нотаріальною конторою 29.09.2014 року, номер запису 7159432. було зареєстровано право власності на 22/25 частин домоволодіння [ADDRESS] . 09.07.2021 року [PERSON] , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. ( зареєстровано в реєстрі за №3191 ) подарувала [PERSON] [PERSON] та [PERSON] по 5/25 частин вказаного домоволодіння, без визначення у договорі з чого саме складається кожна із подарованих частин ( а/с 7). Також суду не було надано будь яких доказів того що між [PERSON] , [PERSON] [PERSON] та [PERSON] було визначено порядок користування зазначеною 22/25 частиною домоволодіння, у урахуванням вказаного Договору дарування. Співвласником 3/25 частин домоволодіння [ADDRESS] є\~ [PERSON] , що підтверджується договором дарування від 15.11.2019 року ( а/с 96). 11.06.2018 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] , третя особа: Одеська міська рада про встановлення порядку користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням належної позивачці 22/25 частин домоволодіння та належної відповідачці 3/25 частин домоволодіння , але після того як рішенням суду від 27.04.2023\~року по справі № 520/7219/18 було винесене рішення про часткове задоволення позову, та зазначено про необхідність застосування до даних правовідносин розпорядження управління ЖКГ виконкому ОМР від 16.10.1998 року № 877 яким був затверджений перерахунок ідеальних часток у домоволодінні, відповідно до якого за спадкодавцем позивачки було визначено право власності на 22/25 частини будинку, а за іншою співвласницею [PERSON] на 3/25 частини, та той факт що порядок користування спірною земельною ділянкою був узгоджений письмово ще в 1998 році між [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] та [PERSON] , правонаступниками якої стали [PERSON] , а в подальшому [PERSON] , у зв`язку з чим [PERSON] як власниця 22/25 частин домоволодіння набула право користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Однак сама позивач [PERSON] яка була незгодна із вказаним рішенням та подала на нього апеляційну скаргу а у подальшому на підставі заяви позивачці ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.11.2023 рішення було визнано нечинним а провадження у справі закрито за відмовою від позову Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із захистом права спільної часткової власності врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ) а правовідносини пов`язані із захистом права власності або користування земельної ділянки визначені у Земельному кодексу України ( далі ЗК України). Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками. ( Постанова ВС від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц ). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Також відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною четвертою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно з частиною першою статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 28 березня 2023 року по справі № 500/3987/16-ц «оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності визначається насамперед угодою співвласників залежно від розміру їхніх часток у спільній власності, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів потрібно брати до уваги цю угоду. Відтак, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є усталений порядок користування майном, розмір часток співвласників, технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників». У даному випадку предметом заявленого захисту позивачем визначено наявність у нього права власності на частку у спільному частковому володінні та неможливість використовувати вільне користування своїм майном та спільної часткової власністю у вигляді земельної ділянки у звязку із наявністю перешкод з боку відповідачки. Водночас позивачем не доведено яка сама частка домоволодіння знаходиться у його користуванні та яким чином здійснюються перешкоди у користуванні саме його часткою. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Аналізуючи заявлені позовні вимоги та пояснення учасників справи суд приходить до висновку, що за для визначення факту наявного порушення права власності позивача, повинно бути встановлено або визначення порядку користування або виділ частки , згідно якого можливо відокремити наявність порушення права користування власністю а також встановлена угода або рішенням суду визначений порядок користування земельної ділянки між співвласниками домоволодіння для визначення конкретного факту перешкод у користування та визначення ефективного способу поновлення порушеного права. Враховуючи наведене суд вважає що позовні вимоги, у даному випадку, не були доведені позивачем а тому є такими що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed