Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обгрунтування якого зазначив, що із відповідачем по справі перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, від яких сторони мають дитину: сина - [PERSON] , [INFO] . 31.05.2023 року Сахновщинським районним судом Харківської області винесено судовий наказ про стягнення з позивача на користь відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , аліментів у розмірі частини заробітку (доходу) щомісясно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.05.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Окрім цього, 20.10.2017 року Сахновщинським районним судом Харківської області винесено судовий наказ про стягнення з позивача на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , аліментів у розмірі частини заробітку (доходу) щомісясно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.10.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Отже, позивач, який на даний час проходить службу у лавах ЗСУ, має на утриманні двох малолітніх дітей. На утриманні [PERSON] зараз також перебуває його непрацездатна мати, яка останнім часом хворіє, у зв`язку з чим два рази на рік проходить стаціонарне лікування, та залишилася без роботи у зв`язку з війною. Окремо позивач зазначив, що 01.07.2023 року уклав шлюб з [PERSON] , яка також потребує коштів на існування. З урахуванням викладеного просив суд зменшити розмір аліментів, стягнутих на користь відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , до 1/6 частини заробітку (доходу). У судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необгрунтованість, просив у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до такого висновку. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 31.05.2023 року Сахновщинським районним судом Харківської області винесено судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини заробітку (доходу) щомісясно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.02.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 6). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.04.2017 року [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). 20.10.2017 року Сахновщинським районним судом Харківської області винесено судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини заробітку (доходу) щомісясно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.10.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 13). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.09.2014 року [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). Із військового квитка та довідки командира військової частини [NUMBER] від 13.10.2022 року вбачається, що [PERSON] проходить військову службу у лавах ЗСУ з 08.10.2022 року по теперішній час. (а.с. 11, 14-15). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01.07.2023 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] (а.с. 16). Із платіжних інструкцій, доданих до позовної заяви, вбачається, що [PERSON] у період часу з 14.10.2022 року до 12.5.2023 року перераховував грошові кошти [PERSON] (призначення платежу «Переказ власних коштів»). (а.с. 17-44). На підставі статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У силу статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до положення статті 27 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені у частині 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Частинами 1 та 2 статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу). У відповідності до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями частин 1-3 статті 181СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до частини 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 СК України передбачено, шо розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд враховує, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини, таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного, в даному випадку матір. Так, позивач, пред`являючи вимогу про зменшення розміру аліментів, в обґрунтування позовних вимог вказав, що в його житті змінилися обставини, що впливають на визначений рішенням суду розмір аліментів, які полягають у зміні його сімейного , а отже і матеріального стану. Проаналізувавши наведені норми СК України, та, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до переконання про відсутність обставин, що вказували б на погіршення матеріального стану позивача. Посилання позивача на наявність на його утриманні іншої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , не є правовою підставою для зменшення розміру аліментів. Відповідно до положення статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд, перш за все, враховує факт наявності у платника аліментів інших неповнолітніх дітей, які вправі отримувати від відповідача кошти на своє утримання, а не інших судових рішень про стягнення аліментів з платника. Вказана позиція суду узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 210/1666/16-ц. Щодо посилання позивача на наявність на його утриманні матері, яка у зв`язку із захворюванням потребує проходження стаціонарного лікування, суд не бере до уваги, оскільки жодних доказів, які б підтверджували дані обставини справи позивачем не надано. Зміна сімейного стану позивача, а саме укладення шлюбу, не є правовою підставою для зменшення розміру аліментів, оскільки позивачем не наведено жодних належних обґрунтувань та доказів тому, що ув зв`язку із створенням нової сім`ї у нього суттєво змінився матеріальний стан та, що його доходів, за виключенням утриманих аліментів, не вистачає для забезпечення потреб його родини. За вказаних вище обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за необґрунтованістю та недоведеністю їх належними доказами. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed