Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

Представник позивача звернувся із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в обґрунтування якого посилався на те, що між Банком та відповідачем 29.05.2007 року було укладено кредитний договір №CVR0GK00000053 за умовами якого Банк зобов`язався надати кредит розмірі 46 060 доларів США на строк до 25.05.2035 року. Внаслідок не виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань Банк звернувся до приватного нотаріуса із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки та 20.03.2019 року приватним нотаріусом було винесено виконавчий напис. Оскільки в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором за період з дати укладення договору до поточної заборгованості яка була вказана у виконавчому написі від 20.09.2019 року тобто за період з 29.05.2007 року по 25.01.2019 року то за період після винесення виконавчого напису від 20.03.2019 року, з 01.04.2019 по 12.11.2020 року відповідач має заборгованість у розмірі 1729,56 доларів США яка складається із 3 % річних від простроченої суми. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, згідного якого заявив про пропуск позивачем строку позовної давності. Крім того зазначив, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13.03.2015 року з [PERSON] було стягнуто заборгованість за кредитним договором №CVR0GK00000053 визначену станом на 25.12.2014 року у розмірі 141958,56 доларів США.. Вважає, що договірні відносини між відповідачем та Банком припиненні оскільки Банком звернуто стягнення на іпотечне майно. Представником позивача подано відповідь на відзив, згідно якого зазначив, що винесення виконавчого напису не свідчить про припинення договірних правовідносин, оскільки договір діє до повного виконання зобов`язання та не звільняє боржника від відповідальності. Звертав увагу, що сума наданих відповідачу грошових коштів у кредит складається із суми коштів 35 000 доларів США та коштів для оплати страхових платежів в розмір 11 060 грн.. стосовно позовної давності зазначив, що згідно умов договору строк виконання зобов`язань спливає 25.05.2035 року, а позов подано 09.11.2022 року, отже строк позовної давності не пропущено. В подальшому позивачем подано уточнену позовну заяву, яку обґрунтовано наступним. 25.01.2015 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13.03.2015 року було стягнуто з відповідача заборгованість у розмірі 141 958,56 доларів США. Зауважив, що винесення рішення не припинило договірних правовідносин, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Оскільки рішення суду стягнуто з [PERSON] заборгованість за період з 29.05.2007 року по 25.12.2014 року то за період після набрання рішенням законного сили, а саме з 31.03.2015 року по 23.02.2022 року відповідач має заборгованість у розмірі 29 402,92 доларів США, що становить 3% річних від простроченої суми заборгованості. З урахуванням викладеного просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 29 402,92 доларів США. Відповідачем подано відзив на уточнену позовну заяву згідно якого з позовними вимогами не згідний оскільки позивач змінив як предмет так і підставу позову. Крім того вважає, що розрахунок 3% річних позивачем проведено не вірно, оскільки нарахування проводилось не тільки на тіло кредиту, а на суму заборгованості з відсотками, комісією, пенею та штрафними санкціями та надав свій розрахунок 3% річних. Представником позивача подано відповідь на відзив та пояснення згідно яких просив задовольнити позовні вимоги повністю. Ухвало суду від 18.09.2023 року прийнято уточнену позовну заяву яка була фактично збільшенням позовних вимог та здійснено перехід до загального позовного провадження у зв`язку із збільшенням ціни позову. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав викладених у ньому та поданих заявах по суті справи. Просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідача та його представник заперечували щодо поданого позову з підстав викладених у поданих заявах по суті справи. Просили відмовити у задоволенні позову. Суд заслухавши учасників провадження, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 29.05.2007 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №CVR0GK00000053 за умовами якого Банк зобов`язався надати кредит розмірі 35 000 доларів США на придбання житла та 11 060 доларів США на оплату страхових платежів на строк до 25.05.2035 року (а.с.12-14). Внаслідок не належного виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань Банк звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці із позовом про стягнення заборгованості. Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13.03.2015 року позов задоволено та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №CVR0GK00000053 від 29.05.2007 року, в розмірі 141 958,56 доларів США, що за курсом 15,77 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.12.2014 року складає 2238686,48 грн. (а.с.97-98). Згідно рішення суду заборгованість складалась із заборгованості за кредитом 35 589,22 дол. США, заборгованості по процентах за користування кредитом 31 771,55 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом 5 215,52 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 62 607,24 доларів США, штрафу (фіксована частина) 15,85 доларів США, штрафу (процентна складова) 6759,18 доларів США (а.с.97). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, зазначено, що після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінюється порядок, умови та строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Таким чином звернувшись до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» змінив строк дії договору та визначив суму яка підлягає до стягнення з боржника за кредитним договором, яка задовільняє вимоги кредитора та відновлює його (кредитора) порушені права. Отже після ухвалення рішення про дострокове стягнення заборгованості Банк втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також інші обумовлені у договорі платежі та штрафні санкції. При цьому права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Нарахування 3% річних на суму заборгованості має компенсаційний характер та не може розцінюватись як штрафні санкції. З огляду на викладене суд вважає, що заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13.03.2015 року №725/365/15-ц яким задоволено позов Банку, фактично припинено строк дії кредитного договору та визначено остаточну суму до сплати за цим договором, яка в даному випадку становить 141 958,56 доларів США. Як було встановлено в ході розгляду справи [PERSON] не виконав свого зобов`язання та суму коштів за рішенням суду не сплачено. З чого виходить, що не виконаним зобов`язанням [PERSON] за кредитним договором №CVR0GK00000053 від 29.05.2007 року є сума 141 958,56 доларів США яка підтверджена рішенням суду. З огляду на викладене доводи відповідача, що 3% річних мали б нараховуватись лише на тіло кредиту в даному випадку є помилковими. Разом з тим суд не може погодитись і з розрахунком 3% річних наданих позивачем з огляду на наступне. Згідно висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З позовом Банк звернувся 09.11.2022 року (згідно відмітки на поштовому відправленні), а від так нарахування в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України мали б бути проведені за три роки до часу звернення із позовом, тобто в межах строку позовної давності - з 09.11.2019 року. Однак згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 з 12.03.2020 року на всій території України установлено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 який враховуючи продовження тривав до 30.06.2023 року. Відповідно до п. 18 у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже нарахування 3% річних слід відраховувати з 12.03.2017 року за три роки до зупинення строків позовної давності по 23.02.2022 року. Наведеним також спростовують доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, а також доводи позивача, що позовна давність розпочне свій перебіг лише з 25.05.2035 року (строк кредитного договору). Таким чином 3% річних за період 3 12.03.2017 року по 23.02.2022 року від суми заборгованості 141 958,56 доларів США становить 21 107,10 доларів США: З 12/03/2017 до 31/12/2019 (141 958,56 x 3 % x 1025 : 365 : 100) 1025 днів - 11 959,52 доларів США; З 01/01/2020 до 31/12/2020 (141 958,56 x 3 % x 366 : 366 : 100) 366 днів - 4 258,76 доларів США; з 01/01/2021 до 23/02/2022 (141 958,56 x 3 % x 419 : 365 : 100) 419 днів - 4 888,82 доларів США. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та з [PERSON] підлягає стягненню 21 107,10 доларів США, що становить 3% річних від суми заборгованості 141 958,56 доларів США. Щодо судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено 12 781,45 грн. судового збору. Судом задоволено позовних вимог на суму 21 107,10 доларів США, що становить 71,8% від ціни позову. Таким чином з [PERSON] підлягає стягненню 71,8 % від сплаченого судового збору, що скалдає 9 177,10 грн.. На підставі наведеного та

Outcome: partial