Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

Позивачкою подано до суду позов, який був тричі уточнений, в заяві від 26.11.2018 викладено остаточну редакцію позовних вимог, які були підтримані в повному обсязі, в ході судового розгляду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона, позивачка, 10.11.1974 одружилася з [PERSON] , в шлюбі подружжя прожило понад 40 років, від шлюбу мають двох дітей. [INFO] [PERSON] помер. Близько двох років до його смерті він придбав квартиру [ADDRESS] , але, оскільки стосунки подружжя розладналися, вони проживали окремо, позивачка залишилась проживати в квартирі по вул. Антоновича , а її чоловік переїхав в новопридбану квартиру. Після відкриття спадщини позивачці стало відомо, що їх спільну квартиру по вул. Старонаводницькій чоловік подарував своїй доглядальниці за договором дарування від 26.10.2015, тобто, менше ніж за 20 днів до його смерті. Позивачка звертає увагу суду, що у зв`язку з онкологічним захворюванням її чоловіка, за кілька місяців до його смерті він не міг говорити, тому невідомо, як він усвідомлював належним чином свої дії, окрім того, зауважує, що вона, позивачка, згоди на укладення жодних договорів не надавала. Відтак, її чоловік не мав права самостійно розпоряджатися їх спільним майном. Окрім того, зазначила, що із наданих нотаріусом Кузіної К.В. документів їй стало відомо, що [PERSON] заволодів спірною квартирою на підставі договору дарування від 05.09.2013. При цьому, особа, яка йому подарувала спірну квартиру - [PERSON] , придбала за грошові кошти спірну квартиру за 5 днів до цього, придбання було здійснено у подружжя Кузьминих на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2013. Тобто, позивачка вважає, що [PERSON] фактично був використаний для здійснення наведеної «схеми». Вважає, що спірна квартира була придбана за грошові кошти, які належали позивачці та її чоловіку на праві спільної сумісної власності. Це були спільні заощадження, якими чоловік розпоряджався з відома позивачки. Але, за невідомих обставин, замість укладення договору купівлі-продажу (як запевняв чоловік) ним було укладено договір дарування, що в подальшому дозволило йому розпорядитися квартирою без згоди позивачки, чим грубо порушив її права (уточнена позовна заява ред. Від 26.11.2018, т. 2 а. с. 51-56). Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 10.08.2016 відкрито провадження у даній справі. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової системи між суддями та розпорядженням «щодо призначення повторного автоматичного розподілу» від 10.10.2016 замінено суддю Матійчук Г.О. у зв`язку з тривалим лікарняним, прийнято до провадження судді [PERSON] Протокольною ухвалою суду від 05.12.2016 судом задоволено клопотання позивачки про витребування у ТОВ «Медікс-рей Інтернешнл Груп» історію хвороби [PERSON] та іншу документацію, пов`язану з його лікуванням у клініці «Лісод» упродовж 2015 року. Протокольною ухвалою суду від 18.12.2016 судом задоволено клопотання позивачки про витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузіної К.В. належним чином завіреної копії договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 26.10.2015 між [PERSON] та [PERSON] та належним чином завірених копій документів, які подавались сторонами вказаного договору для його оформлення. Оскільки вказані документи є вагомими доказами для розгляду справи, за наявних підстав для забезпечення доказів, ухвалою суду від 20.02.2017 повторно витребувано вказані докази. 20.03.2017 до суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузіної К.В. на виконання ухвали суду від 20.02.2017 направлено копію договору дарування квартири, посвідченого 26.10.2015 за реєстровим номером № 262 та документами, на підставі яких було посвідчено вказаний договір (т. 1, а. с. 57-94). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.04.2017 занесеною до журналу судового засідання [PERSON] залучено до участі у справі в якості співвідповідача. Окрім того, в судовому засіданні від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.04.2017 заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним та визнання права власності на квартиру - задоволено. Накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу №1259, посвідченого 13 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко М.О. 20.04.2017 до суду від генерального директора ТОВ «Медікс-рей Інтернешнл Груп» Лапушенка О.В., на виконання ухвали суду від 20.02.2017, направлено копії матеріалів історії хвороби [PERSON] (Т. 1, а. с. 112 -205). 29.11.2017 протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника позивачки [PERSON] про витребування доказів, а саме, витребувано у третьої особи належним чином завірені копії договорів від 30.08.2013 та 05.09.2013. 22.01.2018 до суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. надійшов лист, відповідно до якого, нотаріусом зазначено, що він, 30.08.2012 посвідчив договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , за реєстровим номером № 4588. 05.09.2013 ним же, було посвідчено договір дарування вказаної квартири між [PERSON] та [PERSON] , за реєстровим № 4655 Зазначив, що сторони заявили нотаріусу про їх бажання укласти та посвідчити саме договір дарування зазначеної квартири. Окрім того, вказував, що позивачкою не надано суду доказів спрямованості волі [PERSON] та [PERSON] при укладенні договору дарування квартири 05.09.2013, на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені вчиненим правочином. Окрім того, долучив до листа належним чином завірені нотаріальні копії договору купівлі-продажу квартири №4588 та договору дарування квартири №4655 , з відповідними документами, на підставі яких вони посвідчувались (т. 2, а. с. 3-31). 13.02.2018 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. направив заяву про розгляд справи без його участі. 23.08.2018 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузіна К.В. подала заяву про розгляд справи за її відсутності. 26.11.2018 через канцелярію суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] в новій редакції(втретє) (т. 2, а. с. 52-57). Разом з тим, від представника позивача надійшло клопотання про витребування у акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» інформацію про рух грошових коштів на банківських рахунках [PERSON] за період з 01.09.2013 по 10.09.2013. Ухвалою суду від 13.09.2019 клопотання представника позивача про витребування доказів - задоволено. 18.04.2019 на виконання ухвали суду від АТ КБ «Приватбанк» надійшла запитувана інформація (т. 2, а. с. 92-96). 22.06.2020 від представника відповідача-1 - Дмитренка О.В. надійшов відзив у справі, у якому, позовні вимоги [PERSON] вважав необґрунтованими та безпідставними, просив суд звернути увагу на той факт, що починаючи з 2011 року відповідачка фактично проживала з [PERSON] однією сім`єю, не зважаючи на ту обставину, що на той період часу він перебував офіційно в зареєстрованому щлюбі з позивачкою, на підтвердження даного факту долучив спільні фото відповідачки з [PERSON] . Повідомив, що під час їх спільного проживання [PERSON] було подаровано 05.09.2013 квартиру [ADDRESS] , куди вони в подальшому разом переїхали та продовжували спільно проживати, окрім того зазначив, що систематичним поданням позивачкою уточнених позовних заяв, остання повністю змінила підстави та предмет позову, що не передбачено законодавством України (т. 2, а. с.152 - 196). У зв`язку зі смертю судді Печерського районного суду м. Києва [PERSON], здійснено повторний автоматичний розподіл даної справи. Ухвалою суду від 11.10.2021 справу за вказаним позовом прийнято до провадження судді Новака Р.В. за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07.20.2023 у справі за вказаним позовом закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Від адвоката Дмитренка О.В. в інтересах відповідача-1 надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги вважав необґрунтованими, просив відмовити. Інші учасники в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки інші учасники справи були належним чином повідомлені про розгляд справи суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності інших учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, враховуючи наступне. Судовим розглядом встановлено,10.11.1974 [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON] ) одружилася з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] (т.1 а.с. 7). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серіх [NUMBER] від 17.11.2015 (т.1. а.с.8). З матеріалів справи вбачається та не оспорювалось сторонами, що з 2011 року подружжя проживало окремо. [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS] . 30.08.2013 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. за реєстровим номером № 4588 посвідченим договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (т. 2 а.с. 4-5). 05.09.2013 між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний) укладено договір дарування вказаної квартири, за реєстровим №4655 (т. 2 а. с. 3-4). 26.10.2015 укладено договір дарування між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 68). Після відкриття спадщини та встановлення обсягу спадщини позивачкою виявилено, що новопридбану квартиру по вул. Старонаводницька , чоловік подарував відповідачці-1. За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини/чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч.6 ст. 57 СК України). Тобто, якщо навіть у період подружнього життя, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, дружині чи чоловікові дарують нерухоме майно(земельну ділянку, будинок, квартиру), рухоме майно (автомобіль, яхту), або ці речі дістаються їм у спадок, то вони є особистою приватною власністю того з подружжя, кому вони подаровані або ким вони успадковані. При укладенні договорів дарування необхідно дотримуватися спеціальних правил, встановлених для відчуження частки у спільному майні. Так, договори про відчуження нерухомого майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, посвідчується нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя (4. 3 ст. 65 Сімейного кодексу). Договори про відчуження нерухомого майна можуть бути посвідчені нотаріусом і без згоди другого з подружжя, якщо з правовстановлюючого документа, свідоцтва про шлюб та інших документів видно, що зазначене майно є не спільною, а особистою власністю одного з подружжя (набуте до реєстрації шлюбу, одержане в дарунок або в порядку спадкування, здійснено поділ майна, набутого підчас перебування в зареєстрованому шлюбі, тощо). Відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, які можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судовим розглядом встановлено, що для посвідчення зазначеного договору дарування [PERSON] та [PERSON] надали нотаріусу всі передбачені законодавством документи, тобто підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії не було. Відповідно до частини 2 статті 54 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Частинами 10, 11 статті 44 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. З матеріалів справи вбачається, що з метою встановлення дійсних намірів кожної із сторін проект договору дарування квартири був наданий сторонам для ознайомлення та було встановлено однакове розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Твердження позивачки щодо удаваності правочину також не знайшли свого підтвердження, з огляду на наступне. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Більше того, 07.09.2016 Верховний Суд України, розглядаючи справу №6-1026цс16 провів правовий аналіз удаваного правочину щодо розпорядження нерухомим майном та зробив такий правовий висновок «удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили». Згідно з частинами першою та другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин». Позивачем [PERSON] не надано доказів спрямованості волі [PERSON] та [PERSON] при укладенні 05.09.2013 договору дарування квартири [ADDRESS] , на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, а також настання між ними інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені договором дарування. Суд також оцінює критично доводи позивачки про те, що [PERSON] у зв`язку з його онкологічною хворобою не розумів значення своїх дій. Відповідно до ч.1ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Дослідивши медичну документацію, надану на виконання ухвали суду від 20.02.2017, судом встановлено, що померлий дійсно мав проблеми зі здоров`ям, а саме хворів на онкологічне захворювання (т. 1, а. с. 112 - 205). Проте, з матеріалів історії хвороб [PERSON] вбачається, що він був при ясній свідомості (напр. т. 1, а. с. 202). Сам по собі факт наявності у [PERSON] тяжкої хвороби не є достатнім доказом його фізичної неспроможності в межах, необхідних для вільного волевиявлення, та не спростовує презумпцію його психічного здоров`я. Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 12.08.2020 у справі № 759/7606/13, від 13.01.2023 у справі № 750/6976/20. Інші доводи позивачки спростовуються письмовими доказами, що містяться у матеріалах справи. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що доводи позивачки спростовано встановленими судовим розглядом обставинами, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed