Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулась [PERSON] з позовом в якому просить: - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Іллічівської міської державної нотаріальної контори Бурлаченко І.К., зареєстроване в реєстрі за №400 від 08 лютого 2002 року в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , що належала спадкодавцеві [PERSON] , який помер [INFO] ; - визнати за [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ), право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , на 1/4 частину квартири [ADDRESS] (а.с.2-4). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . На теперішній час позивачу стало відомо, що її батько був власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] , його друга дружина [PERSON] , не повідомивши позивача про наявність у її батька спадкового майна, а нотаріуса не повідомивши про наявність у спадкодавця [PERSON] дочки, 08 лютого 2002 року на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Іллічівської міської нотаріальної контори Бурлаченко І.К., отримала у спадщину 1/2 частину вищезазначеної квартири. Увесь час позивач вважала, що квартира [ADDRESS] , є особистою власністю [PERSON] . 05 вересня 2003 року [PERSON] склала на ім`я [PERSON] заповіт. [INFO] [PERSON] померла, і позивач в установлений законодавством шестимісячний строк звернулася до державного нотаріуса Іллічівської міської державної нотаріальної контори Бурлаченко І.К. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Однак, листом №930/01-14 від 19.02.2010 державний нотаріус повідомила, що видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно померлої [INFO] [PERSON] неможливо у зв`язку з тим, що заповіт, посвідчений Іллічівською міською державною нотаріальною конторою 05.09.2003 за реєстровим №1781 скасовано новим заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Стрижак 3.І. 07.09.2006, в якому заповідач заповіла своє майно іншій особі. Також, позивачу стало відомо, що на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 березня 2020 року по цивільній справі №501/4025/19 [PERSON] визначено додатковий строк три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили, для прийняття спадщини за заповітом, після смерті [INFO] [PERSON] , а на підставі рішення Іллічівського міського суду від 09 червня 2021 року по цивільній справі №501/3276/20 за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . Оскільки позивач не приймала участі у розгляді зазначених справ і про наявність вищезазначених рішень суду, а також про обставини справ дізналася лише в теперішній час, вона була вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Відповідач позов не визнала, від представника відповідача надійшов відзив на позов в якому вона просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі (а.с.59-62). Представник позивача подала заяву в якій просила розгляд справи провести без її участі (а.с.122). Представник відповідача також подала заяву про розгляд справи без її участі (а.с.118-119). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що у задоволенні позовних слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 27 липня 2001 року (а.с.9). Після його смерті була відкрита спадкова справа №51/2002, з матеріалів якої вбачається, що після смерті [PERSON] з заявою про прийняття спадщини звернулась його дружина - [PERSON] . Спірна квартира [ADDRESS] в рівних частках по 1/2 належала померлому [PERSON] та його дружині [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.05.1993 (а.с.39-40, 41, 44-49). 08 лютого 2002 року державним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , згідно якого відповідач отримала у спадщину, в тому й числі, 1/2 частину вищезазначеної квартири (а.с.53). 05 вересня 2003 року [PERSON] склала на ім`я [PERSON] заповіт, посвідчений державним нотаріусом Іллічівської міської державної нотаріальної контори Бурлаченко І.К., зареєстрований в реєстрі за №1781 (а.с.11). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.10), і позивач в установлений законодавством строк звернулася до державного нотаріуса Іллічівської міської державної нотаріальної контори Бурлаченко І.К. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.68). Однак, листом №930/01-14 від 19.02.2010 державний нотаріус повідомила, що видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно померлої [INFO] [PERSON] неможливо у зв`язку з тим, що заповіт, посвідчений Іллічівською міською державною нотаріальною конторою 05.09.2003 за реєстровим №1781 скасовано новим заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Стрижак 3.І. 07.09.2006, в якому заповідач заповіла своє майно іншій особі (а.с.12). Так, згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Стрижак 3.І. 07.09.2006 (а.с.69), [PERSON] усе своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті та на що вона за законом матиме право, у тому числі належну їй земельну частку (пай) члена А/Ф «Тимківська» Кодимського району Одеської області, розміром 5,69 га, заповіла [PERSON] (а.с.69). 16 березня 2020 року Іллічівський міський суд Одеської області по справі №501/4025/19 ухвалив рішення, яким надав відповідачці [PERSON] додатковий строк три місяці для прийняття спадщини за заповітом, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.64-65). У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, [PERSON] звернулась з позовом до Іллічівського міського суду Одеської області, справа №501/3276/20, про визнання права власності на спадкове майно. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 09 червня 2021 року по справі №501/3276/20 за [PERSON] було визнано право власності на спадкове майно (на підставі заповіту), яке залишилось після смерті [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] , та на земельну частку (пай) члена агрофірми «Тимківська» Кодимського району Одеської області, площею 5,69 га (а.с.66-67). Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19 квітня 2023 року (справа №501/58/23) був встановлений факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] , який помер [INFO] , приходився батьком [PERSON] , [INFO] (а.с.109-110). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Оцінюючи доводи позову, суд враховує, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР, які були чинними на момент смерті спадкодавця [PERSON] , щодо кола спадкоємців та порядку прийняття спадщини, та на момент видачі [PERSON] оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, щодо способу захисту, застосованого судом. Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно з частиною першою статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК Української РСР). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша, друга статті 549 ЦК Української РСР). Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася за правилами ЦК Української РСР, а тому коло спадкоємців визначається за законом, чинним на момент відкриття спадщини, тож до спірних правовідносин застосовуються ЦК Української РСР щодо кола спадкоємців. Відповідно до частини першої статті 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що зі спливом шести місяців з дня відкриття спадщини спадкоємець, діючи розумно, обачливо і добросовісно, має отримати свідоцтво про право на спадщину. Обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно встановлено і у статті 1297 ЦК України. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України). У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). У постановах від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі №296/10637/15-ц (провадження №61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі №742/740/17 (провадження №61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідачем заявлено вимогу про застосування строку позовної давності. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення. Варто враховувати, що строк реалізації спадкоємцем спадкових прав - отримання свідоцтва про право на спадщину та строк захисту порушених прав спадкоємця - оспорення свідоцтва про право на спадщину, виданого іншому спадкоємцеві на все спадкове майно або особі, яка не є спадкоємцем, є різними строками і не є взаємозалежними. Перший строк законодавцем не обмежений і спадкоємець вправі на власний розсуд реалізувати таке право, водночас строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Необмеження спадкоємця у строках оформлення своїх спадкових прав не має наслідком необмеження такої особи у строках захисту порушених спадкових прав (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року, справа №385/321/20, провадження №61-9916сво21). Положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України. Так, у частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, не згадуються вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Опосередковано межі застосування позовної давності визначаються з урахуванням сутності пред`явленої вимоги. Так, у пункті 96 постанови від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову. Надаючи оцінку сутності заявленої вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в своїй постанові від 05 вересня 2022 року (справа №385/321/20, провадження №61-9916сво21) зазначає, що негаторний позов - це позов власника, який фактично володіє майном, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Натомість видача відповідачеві свідоцтва про право на спадщину не є таким порушенням, що не пов`язане із позбавленням володіння, оскільки факт видачі свідоцтва про право на спадщину (на все спадкове майно) та реєстрація права власності на спадкове майно за одним із спадкоємців створює ситуацію, за якої другий із спадкоємців позбавляється права на спадщину в цілому та не може оформити своє право зокрема. При цьому, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження №14-181цс18)). Оспорювання свідоцтва відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності свідоцтва, а тому на таку вимогу має поширюватися позовна давність. Тобто правова природа вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не виключає застосування до неї позовної давності. По своїй суті вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не може бути ототожнена та/або кваліфікована як негаторний позов. За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України. З огляду на викладене, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (постанова від 05 вересня 2022 року, справа №653/1096/16-ц, провадження №14-181цс18) відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду про те, що цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, який прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутися до суду за захистом свого права, а тому немає підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин, та наголосила на тому, що початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Отже, з досліджених судом доказів та встановлених обставин вбачається, що позивач [PERSON] , як рідна дочка [PERSON] достовірно була повідомлена про смерть свого батька [INFO] ; у встановленому законом порядку, в шестимісячний строк з дня смерті батька до нотаріальної контори позивач [PERSON] не звернулась, свої права, як спадкоємиця першої черги, не заявляла; 05 вересня 2003 року [PERSON] склала заповіт на ім`я [PERSON] ; 19 лютого 2010 року [PERSON] дізнавшись про скасування заповіту на її ім`я, у зв`язку із складенням померлою [PERSON] нового заповіту на ім`я [PERSON] , також за захистом своїх прав, як спадкоємиця, не зверталась. Позивач звернулась до суду 24.10.2022, через 21 рік після смерті батька, тобто пройшов значний період, отже, позивач на власний розсуд не цікавилась своїми спадковими правами на спадкове майно. Зазначене дає підстави вважати, що позивач об`єктивно могла довідатися про порушення її спадкових прав, що спадкове майно, на підставі свідоцтва про право власності від 27.05.1993 (а.с.44-52), належить її батькові. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що з 08.02.2002 з часу видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, почався перебіг позовної давності, однак позивач звернулась до суду лише 24.10.2022, після спливу трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові. На думку суду, задоволення вимог позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину по закінченню більше 20 років після його видачі, є недопустимим, оскільки це порушувало б закріплене в ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право на справедливий суд в такому його елементі, як правова визначеність, та мирне володіння майном, закріплено ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналізуючи вказані норми права, враховуючи, що на вимогу про оспорювання свідоцтва про право на спадщину поширюється позовна давність, а позивачем не доведено, що вона звернулась до суду у межах позовної давності з моменту, коли їй з об`єктивних причин могло бути відомо про порушення її спадкових прав, не доведено також поважність причин пропуску позовної давності, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом не підлягає задоволенню у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Оскільки не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Іллічівської міської державної нотаріальної контори Бурлаченко І.К., зареєстрованого в реєстрі за №400 від 08 лютого 2002 року в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , що належала спадкодавцеві [PERSON] , який помер [INFO] , то суд також відмовляє у задоволенні похідних вимог про визнання за [PERSON] права власності на 1/4 частину вказаної квартири, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши надані докази, оцінивши їх належність та допустимість, встановивши правовідносини, які випливають із обставин та правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed