Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про припинення стягуваних з неї аліментів, в обґрунтування зазначивши наступне. 17.02.2023 Уманським міськрайонним судом Черкаської області видано судовий наказ за заявою [PERSON] про стягнення з неї аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, з 03 лютого 2023 року і до досягнення дітьми повноліття та судового збору в сумі 268 гривень 40 копійок. Оскільки, на її думку, відповідач не мав права складати заяву про видачу судового наказу щодо стягнення з неї аліментів, так як укрив від суду дуже суттєві та важливі обставини, 23.02.2023 вона направила до суду заяву про скасування судового наказу з обґрунтуванням та доказами. Така заява направлена в електронному вигляді та у ній же зазначено, що оригінал направлено поштою. Уманський міськрайонний суд виніс ухвалу про повернення її заяви про скасування судового наказу без розгляду з чим вона категорично не погоджується, оскільки вважає, що своєчасно звернулася до суду із заявою про скасування судового наказу. Також направила до суду письмову заяву, яку підписала особисто, але така заява була направлена з Гданську (Польща). Також позивач посилається на те, що спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав розглядається в іншому суді, а саме про розірвання шлюбу, визначення постійного місця проживання дітей та аліменти. Так, на цей час цивільна судова палата окружного суду в Гданську (Республіка Польща) розглядає цивільну справу за її позовом від 07.07.2020 до відповідача про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та аліментів. Одне із судових засідань відбулося 03.03.2023, наступного терміну засідання ще немає. Підсудність справи визначалася згідно ст. 28 ЦПК України, а також згідно Закону України «Про міжнародне приватне право». Вказує, що вона, відповідач та їх діти мають як громадянство України, так і громадянство Польщі. На момент складання позову (07.07.2020) їх родина проживала в Польщі з 2014 року і діти перебували на її утриманні. Відповідь відповідача на її позов стала підставою для початку провадження справи в Гданському окружному суді, таким чином відповідач підтвердив домовленість між ними про розгляд справи у Польщі, ще літом 2020 року. Також позивач зазначає про те, що існують значно раніше винесені рішення суду стосовно дітей та аліментів, ніж наказ Уманського суду від 17.02.2023 про стягнення аліментів, а саме: постанова від 09.04.2021 про забезпечення постійного місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] з матір`ю, яке набрало юридичної сили 01.05.2021; постанова від 04.11.2021 про повне обмеження батьківських прав відповідача над їх малолітніми дітьми, рішення суду набуло юридичної сили 16.12.2021; постанова від 10.12.2021 про заборону виїзду малолітніх дітей за межі Польщі, рішення суду набуло юридичної сили 30.12.2021; постанова від 14.12.2021 про зобов`язання відповідача до сплати аліментів на кожну дитину по 750 злотих щомісяця, рішення суду набуло юридичної сили 15.02.2022; постанова від 27.05.2022 про те, що суд зобов`язує відповідача передати малолітніх дітей матері, рішення суду набуло юридичної сили 30.06.2022. Вказані рішення визнаються на території України у відповідності до вимог Договору між Україною та Польщею про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, Закону України «Про міжнародні договори» та Конституції України та інших нормативних актів. Позивач вважає, що відповідач свідомо укриває від Уманського міськрайонного суду інформацію про винесені рішення, так як суд, у відповідності до вимог ЦПК України мав би відмовити у видачі судового наказу. Також позивач зазначає про те, що малолітні діти [PERSON] та [PERSON] на підставі положень Гаазької Конвенції вважаються викраденими, оскільки 25.08.2021 без її відома та згоди, коли уже рішення Окружного Суду в Гданську від 09.04.2021 про визнання постійного місця проживання малолітніх дітей з нею набуло юридичної сили, відповідач вивіз дітей з їхнього постійного місця проживання, тобто з Польщі до України. Діти постійно проживали у державі-учасниці Гаазької Конвенції безпосередньо перед переміщенням або утримуванням. Всі рішення Окружного Суду в Гданську відповідач не виконав і право на опіку порушив. У зв`язку з тим, що розгляд такої самої справи між тими самими сторонами та про той самий предмет не може розглядатися одночасно в двох судах, вона мусила відізвати свою заяву до Міністерства юстиції Польщі та України про повернення дітей на підставі положень Гаазької Конвенції», так як на той час справа про визначення постійного місця проживання дітей проводилася в Окружному Суді в Гданську. Доданий відповідачем в підтвердження своєї вимоги про стягнення з неї аліментів доказ про те, що діти проживають з ним, порушує усі рішення польського суду та положення Гаазької Конвенції. В зв`язку з укриванням реального стану обставин відповідачем, порушенням ним закону іноземної держави і України та введенням в оману Уманський міськрайонний суд, наказ про стягнення з неї аліментів від 17.02.2023 суперечить виданим судовим рішенням іноземної держави, які на сьогоднішній день мають право на виконання в Україні і які були винесені значно раніше, ніж вищевказаний наказ Уманського міськрайонного суду. У зв`язку з цим вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Просить суд припинити стягувати з неї аліменти згідно судового наказу від 17 лютого 2023 року Уманського міськрайонного суду в м. Умань, номер справи 705/697/23, за заявою [PERSON] про стягнення з неї, [PERSON] , аліментів на дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, з 03 лютого 2023 року і до досягнення дітьми повноліття. Стягнути з відповідача [PERSON] судовий збір в сумі 268,40 грн., який був призначений їй до сплати згідно наказу Уманського міськрайонного суду від 17.02.2023, справа №705/697/23, на її користь. Стягнути з відповідача [PERSON] судовий збір за позовну заяву від 20.03.2023 в розмірі 1070,60 грн. на її користь. Ухвалою судді від 18 квітня 2023 року у справі відкрите спрощене провадження, а також роз`яснено відповідачу його право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Від відповідача на адресу суду надійшов відзив, у якому заперечує проти задоволення позову, позовні вимоги вважає безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, посилаючись на наступне. На цей час він перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем, але фактичні шлюбні стосунки припинені з березня 2021 року. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Оскільки діти проживають з ним в [ADDRESS] , і знаходяться на його утриманні, а позивач матеріальної допомоги на утримання їх спільних дітей не надає, тому він вимушений був поставити питання про стягнення аліментів в судовому порядку. Так, відповідно до судового наказу від 17.02.2023 у справі № 705/697/23, ухваленого Уманським міськрайонним судом Черкаської області, при встановленні всіх фактичних обставин по справі, зокрема, перебування на його утриманні неповнолітніх дітей, наказано стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на кожну дитину, починаючи з дати звернення із заявою до суду і до досягнення дітьми повноліття. На цей час діти проживають з ним та перебувають на його утриманні. Позивач зазначає та додає, на її думку, докази, які свідчать про незаконність перебування дітей разом з ним. Однак, ця обставина не відповідає дійсності, оскільки позивач у своїй заяві засвідченої приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Осикою Л.М. від 19.10.2021, самостійно погодилася та фактично визнала місце проживання дітей з ним за адресою: [ADDRESS] . При цьому, надавши згоду йому на тимчасовий виїзд дітей за кордон до Республіки Польща з 25.10.2021 по 15.11.2021. Крім того, справа про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей була порушена судом Республіки Польща, по-перше, між громадянами Польщі, а по-друге, в той час, коли він разом з дітьми проживав в Україні будучи громадянином України, а також документи суду Республіки Польща мають тимчасовий, а не постійний характер та ухвалені без врахування норм законодавства України, яке поширюється на громадян України, якими є він разом зі своїми дітьми. Так, позивач знаючи всі фактичні обставини їх стосунків, знаючи, що діти є громадянами України, умисно вводить суд в оману, звертаючись з цим позовом. Вважає, що метою цього позову є лише завдання йому шкоди. При цьому, позивач не надає жодних доказів, які б свідчили її звернення у відповідні державні та/або правоохоронні органи України з питань повернення або викрадення її дітей. Враховуючи вимоги Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, їх спільні діти, по-перше, на законних підставах проживають на території України, оскільки є громадянами цієї держави, а по-друге, діти давно прижилися у своєму новому середовищі, оскільки проживають постійно з ним у місті Умань Черкаської області з березня 2021 року та ходять до школи, мають своїх друзів тощо, а тому наявні всі підстави для стягнення з позивача на його користь аліментів, необхідних для утримання їх спільних дітей, та як наслідок, відмови у задоволенні позову на припинення їх стягнення. Крім того, правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей регулюються СК України і у відповідності до вимог якого батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття і присуджуються до стягнення на користь того з батьків чи інших осіб, разом з яким проживає дитина. Також звертає увагу суду на те, що стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. На його, думку позивач не надала суду будь-яких доказів на підтвердження своїх вимог щодо предмету та обставин позову, а тому вважає, що позов не підлягає до задоволення. У зв`язку з цим просить суд відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного чи окремого провадження. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до вимог п. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Реалізуючи передбачене Конституцією України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис про народження № 1615, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Кіровоградської області актовий запис про народження № 1395. 17 лютого 2023 року Уманським міськрайонним судом Черкаської області у справі №705/697/23 провадження № 2-н/705/37/23 за заявою [PERSON] винесено судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, з 03 лютого 2023 року і до досягнення дітьми повноліття. Згідно інформації із Єдиного державного реєстру судових рішень судовий наказ набрав законної сили 17.02.2023. Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28.02.2023 заяву [PERSON] про скасування судового наказу залишено без розгляду. Вказана ухвала суду набрала законної сили 16.03.2023, що також підтверджується офіційною інформацією в Єдиному державному реєстрі судових рішень та відміткою у копії ухвали, наданої позивачем до позовної заяви. Згідно наданої позивачем довідки, виданої головою квартального комітету № 17 при виконавчому комітеті Уманської міської ради за № 132 від 26.01.2023, [PERSON] , 1974 року народження, проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним проживають: [PERSON] , 2010 року народження - син; [PERSON] , 2009 року народження - донька, та [PERSON] , 1952 року народження - мати. Крім того, відповідач до відзиву також надав копію довідки голови квартального комітету № 17 при виконавчому комітету Уманської міської ради, згідно якої, станом на 16.05.2023 діти: [PERSON] , 2009 року народження, та [PERSON] , 2010 року народження, проживають разом з батьком [PERSON] , 1974 року народження, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до заяви [PERSON] , яка посвідчена Осика Л.М. , приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області 19.10.2021 та зареєстрована в реєстрі за № 3338, вона надає згоду на виїзд за кордон до Республіки Польща з 25.10.2021 по 15.11.2021 своїм малолітнім дітям [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають в [ADDRESS] , у супроводі батька - [PERSON] , який забезпечить повернення її дітей в Україну. Крім того, згідно висновку служби у справах дітей Уманської міської ради від 22.11.2022 за № 11/01-10/503, службою у справах дітей Уманської міської ради розгляднуто постанову Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.09.2022 справа № 705/2519/22 2/705/1772/22 щодо надання висновку прол доцільність визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] . Встановлено, що [PERSON] з 10.04.2009 року перебуває у шлюбі з [PERSON] . Від спільного шлюбу вони мають доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Останнім часом у вищевказаних громадян спільне сімейне життя не склалося, а тому вони проживають окремо. [PERSON] звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області про розлучення та визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] з ним. Діти [PERSON] та [PERSON] , проживають за адресою: [ADDRESS] , разом з батьком [PERSON] . В ході бесіди з дітьми встановлено, що [PERSON] та [PERSON] люблять батька та хочуть проживати з ним. Мати дітей, [PERSON] , такому рішенню дітей заперечує та наполягає, щоб вони проживали з нею. За час проживання дітей з батьком, вони навчаються в Уманській гімназії № 12 Уманської міської ради Черкаської області. Батько піклується про навчання доньки та сина, займається їх вихованням, забезпечує всім необхідним для їх нормального розвитку. Діти мають окреме місце проживання та відпочинку, забезпечені комп`ютерною технікою, одягом та предметами вжитку. Донька та син люблять та поважають свого батька та бажають проживати з ним. Враховуючи Закон України «Про охорону дитинства», вимоги СК України, захищаючи права та інтереси малолітніх [PERSON] та [PERSON] , служба у справах дітей прийшла до висновку: мати та батько мають рівні права щодо виховання, утримання, навчання дітей. Під час обстеження житлово-побутових умов проживання батька, він має добрі умови для проживання, утримання дітей, але так як діти висловили свою думку про проживання їх разом з батьком, враховуючи, що служба у справах дітей не заперечує проти проживання [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] , а при досягненні спільного рішення між батьками дітей, проживання разом з матір`ю дітей [PERSON] . Суд, вирішуючи спір щодо сплати аліментів між сторонами, виходить з наступних мотивів та норм права. Предметом спору у цій справі є припинення стягнення аліментів. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради від 27.02.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Також відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, є частиною національного законодавства України. В свою чергу положення ч.1 ст.3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова уваги приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також згідно ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим рахуванням інтересів дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Пункти 1, 2 ст.3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 141 СК України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Тобто, права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Частинами 1, 2 ст.155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Так, відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. А відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як встановлено судом, неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з батьком [PERSON] та перебувають на його утриманні, що підтверджується довідками голови квартального комітету, висновком служби у справах дітей Уманської міської ради, а також судовим наказом Уманського міськрайонного суду Черкаської області, яким з позивача [PERSON] , [INFO] , на користь відповідача [PERSON] , [INFO] , стягуються аліменти на дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, з 03.02.2023 і до досягнення дітьми повноліття. Вказаний судовий наказ набрав законної сили, позивач зверталася до суду із заявою про скасування судового наказу, але її заяву було залишено без розгляду та при цьому, надано строк на оскарження в апеляційному порядку, але позивач таким правом не скористалася. Відповідно до положень ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно із ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави звільнення від сплати. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження. Правовий аналіз зазначених положень закону свідчить про те, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину або діти проживають із батьком. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підтвердження того, що дитина змінила місце свого проживання можна подати такі письмові докази як акт обстеження умов проживання дитини, складений службою у справах дітей та сім`ї за новим місцем проживання дитини; листування між батьками, висновки психолога, довідки різного характеру, тощо. Ці докази мають наочно підтверджувати факт того, що дитина з певного періоду часу проживає із батьком чи матір`ю, який звертається до суду з метою припинення стягнення аліментів. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не було надано беззаперечних, належних та допустимих доказів того, що діти припинили проживати з батьком і почали проживати з матір`ю та перебувають на її повному утриманні. Посилання позивача на рішення іноземного суду не можуть бути підставою для припинення стягуваних з неї аліментів, оскільки такі рішення не є остаточними, а носять характер тимчасових і питання по суті має бути вирішено після розгляду цивільної справи відповідним судом. Крім того, позивачем не надано будь якого доказу того, що відповідачу відомо про розгляд справи в іноземному суді, що він повідомлений про дату та час судових засідань належним чином. Також позивачем не надано достовірних доказів того, що діти перебувають в Україні на незаконних підставах та дійсно є такими, яких викрав один із батьків та перевіз насильно до іншого місця проживання. З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки припинення стягнення аліментів на користь відповідача не буде сприяти забезпеченню інтересів дітей. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пункт 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачає судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Outcome: dismissed