Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

04.01.2024 року позивач ТзОВ «Фінфорс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свій позов мотивує тим, що 13.09.2021 року між ТзОВ «СС Лоун» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1596066-А, за умовами якого відповідач отримала кредитні кошти в розмірі 20000 грн., які зобов`язалася повернути до 12.10.2021 року та сплатити відсотки в розмірі 0,4975 % за кожен день за користування ними. Вказаний кредитний договір передбачав автопролонгацію. Однак, відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим у неї утворилася заборгованість, розмір якої станом на 30.11.2021 року становив 52556, 50 грн., з яких: 20000 грн. тіло кредиту та 32556, 50 грн. нарахованих відстоків. 15.12.2021 року між ТзОВ «СС Лоун» та ТзОВ «Фінфорс» укладено Договір факторингу № 40071779-133, у відповідності до умов якого до останнього перейшло право майнової вимоги за кредитним договором № 1596066-А від 13.09.2021 року. Всупереч умовам даного правочину відповідач свої кредитні зобов`язання не виконує. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТзОВ «Фінфорс» суму заборгованості суму заборгованості за кредитним договором № 1596066-А від 13.09.2021 року в загальному розмірі 52556, 50 грн., а також понесені судові витрати по справі з яких: 2684 грн. судовий збір та 7000 грн. витрати на правничу допомогу. В судове засідання представник позивача не з`явився, у своєму позові просив розгляд справи проводити за його відсутності, позов задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 75). Відповідачка до початку судового засідання подала заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлені вимоги визнає частково. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.09.2021 року між ТзОВ «СС Лоун» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1596066-А, за умовами якого відповідач отримала кредитні кошти в розмірі 20000 грн., які зобов`язалася повернути до 12.10.2021 року та сплатити відсотки в розмірі 0,4975 % за кожен день за користування ними. 11.10.2021 року між ТОВ «СС Лоун» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 1596066-А від 13.09.2021 року, відповідно до якої сторони погодили строк автопролонгації з 13.10.2021 року по 10.11.2021 року включно; процентну ставку в розмірі 1, 99 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до умов кредитного договору та угоди до нього від 11.10.2021 року (автопролонгація) кредитний договір було автопролонговано, у зв`язку з цим строк користування кредитом продовжено на 20 календарних днів, тобто до 30.11.2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість не погашає. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Частиною 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). При укладенні кредитного договору, беручи на себе певні зобов`язання, сторони повинні були чітко усвідомлювати та враховувати всі ризики, що пов`язані за таким договором. Однак, всупереч умовам кредитного договору №1596066-А від 13.09.2021 року відповідач свої кредитні зобов`язання не виконувала належним чином, у зв`язку з чим у неї утворилася заборгованість, розмір якої станом на 30.11.2021 року становить 52556, 50 грн., з яких: 20000 грн. тіло кредиту та 32556, 50 грн. нарахованих відстоків. 15.12.2021 року між ТзОВ «СС Лоун» та ТзОВ «Фінфорс» укладено Договір факторингу № 40071779-133, у відповідності до умов якого до останнього перейшло право майнової вимоги за кредитним договором №1596066-А від 13.09.2021 року. Таким чином, на дату звернення до суду з даним позовом ТзОВ «Фінфорс» є новим кредитором у правовідносинах, які виникли 13.09.2021 року між ТзОВ «СС Лоун» та [PERSON] внаслідок укладення кредитного договору № 1596066-А. Суд встановив, що між сторонами існують цивільні правовідносини. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання по кредитному договору за яким кредитодавець виконав умови договору повністю і своєчасно, а позичальник порушив умови договору, порушено майнові права ТзОВ «Фінфорс». За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Як встановлено судом 20.02.2023 року між АБ «Герман Гурський та партнери» та позивачем ТзОВ «Фінфорс» було укладено Договір про надання правової допомоги № б/н, на виконання якого останнє сплатило своєму представнику 7000 грн. в межах розгляду даної справи. Такі витрати складаються із опрацювання матеріалів, збору доказів, а також підготовки та подання даного позову, на що адвокатом затрачено 7 годин. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частинами 3 та 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України та з огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів позивача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору, суд, з урахуванням основоположних засад справедливості, виваженості та розумності, вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у сумі 2000 грн. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Із наведеного слідує, що понесені позивачем та документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору за звернення до суду з даним позовом в розмірі 2684 грн., а також витрати на правничу допомогу в сумі 2000 грн., у зв`язку із задоволенням позову, підлягають компенсації за рахунок відповідача. На підставі ст.ст. 509, 526, 527, 530, 1048, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial