Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою в порядку цивільного судочинства, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 12 грудня 2019 року в розмірі 174073,00 грн (тіло кредиту) станом на 10 вересня 2023 року, покликаючись на невиконання взятих на себе зобов`язань. \~ \~ \~ \~Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано на розгляд судді Тімченко О.В. Суддя ухвалою від 20 листопада 2023 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Проти такого порядку розгляду справи сторони не заперечили. Як регламентовано ст.178 ЦПК України, у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову (ч.1). Копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду (ч.4). До відзиву додаються: 1) докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи (ч.5). Згідно з вимогами ст.179 ЦПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. Відповідь на відзив підписується позивачем або його представником. До відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені\~частинами третьою - п`ятою\~ст.178 цього Кодексу (ч.3). Відповідачем, від імені та в інтересах якого діє його представник, позов заперечено за відсутності підтвердження надання кредитних коштів та обумовлення сплати процентів за користування такими коштами. Указане викладене у відзиві на позов. Позивачем подано відповідь на відзив з обґрунтуванням правильності розміру заборгованості, у підтвердження чого долучено довідки про наявність рахунку та про розмір встановленого кредитного ліміту, а також рух коштів по картці. Указані заяви по суті спору подані з дотриманням вимог цивільного судочинства, у тому числі з долученням доказів у підтвердження викладених у них обставин та підтвердження надіслання таких документів іншим учасникам справи відповідно до вимог цивільного судочинства, а тому суд бере такі до уваги. Представником відповідача подано заперечення (на відповідь на відзив), розглядаючи який, суд дійшов наступного висновку. Як регламентовано ст.180 ЦПК України, у запереченні відповідач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення. До заперечення застосовуються правила, встановлені\~частинами третьою - п`ятою\~статті 178 цього Кодексу. Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення визначні у ст.183 ЦПК України, будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити, зокрема, інші відомості, що вимагаються цим Кодексом (ч.1). У силу приписів ч.4 ст.183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. Беручи до уваги, що заперечення представника відповідача не містить документів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву позивачу, суд вважає за необхідне повернути таку заяву по суті справи без розгляду. Ігнорування представником відповідача імперативних норм закону щодо ненаправлення заперечень позивачу є суттєвим та позбавляє останнього бути обізнаним із доводами відповідача, суперечить завданню цивільного судочинства та матиме наслідком порушення принципу змагальності, визначеного ст.129 Конституції України, ст.ст.2, 12 ЦПК України. З огляду на таке повернення заперечення не можна вважати надмірним формалізмом. Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13\~ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2\~ст.247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. \~ \~ \~ \~Вирішуючи спір, суд дійшов наступного висновку з огляду на таке. \~ \~ \~ \~У відповідності до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях. Згідно з ч.4 ст.263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За сформованою позицією Верховного Суду у справі № 607/16163/19 (постанова від 27 січня 2021 року), обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та нести ризик відповідних наслідків. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2\~ст.11 ЦК України). За умовами\~ст.629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Виходячи із положень ч.1 ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Якщо відповідно до договору банківського рахунку банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1\~і\~2 глави 71\~цього Кодексу ст.ст.1046-1057-1 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.1, 2 ст.1069 ЦК України). У\~ст.1054 ЦК України\~передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 12 грудня 2019 року між позивачем (кредитодавцем) та відповідачем (позичальником) укладено договір про надання банківських послуг «Monobank» у відповідності до ст.207 ЦК України шляхом підписання відповідачем анкети-заяви, що визнається стороною відповідача. Позивачем надано виписку з особового рахунку клієнта (рух коштів по картці). Дана виписка у відповідності до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, підтверджує виконання за день операцій клієнтом. \~ \~ \~ \~Аналіз наявної виписки з урахуванням відкритого рахунка № [NUMBER] свідчить про користування кредитними коштами здійснення платежів та розрахунків. Підписана позивачем анкета-заява та виписка з особового рахунку відповідача з урахуванням довідки позивача про наявність рахунку у сукупності та взаємозв`язку є достатніми для висновку очевидності здійснення операцій саме відповідачем, у тому числі із ідентифікацією особи, яка користується карткою. Достовірність перелічених письмових доказів, якими підтверджено надання відповідачу кредитних коштів, останнім не оспорюється, такими спростовується твердження відповідача щодо відсутності доказів надання кредиту. Розглядаючи вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 174\~073,00 грн, суд дійшов наступного. У заяві-анкеті відповідача від 12 грудня 2019 року зазначено, що остання ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку. Натомість надані суду Умови і правила обслуговування в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» при наданні банківських послуг щодо продуктів та Тарифи за чорною карткою «Monobank» не містять підтвердження, що саме з ними відповідач ознайомилася та погодилася з такими, а тому не може вважатися складовою частиною спірного договору. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин положення ч.1\~ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови і правила надання банківських послуг самостійно розміщуються позивачем на сайті, його зміст повністю залежить від волевиявлення однієї сторони (банку) і неможливо перевірити редакцію таких на час укладення наведеного вище кредитного договору. Саме такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Оскільки за положеннями ч.5\~ст.81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому суд не приймає надані позивачем Умови і правила при наданні банківських послуг та Тарифи як підставу нарахування та стягнення відсотків. Докази того, що сторони обумовили порядок нарахування та розміри відсотків матеріали справи не містять. Суд не може визнати у якості належного доказу розрахунок заборгованості в підтвердження вимог про стягнення відсотків, який за відсутності погоджених сторонами розмірів та порядку нарахування таких, є внутрішнім документом банку, підготовленим його працівниками, та відображає односторонню арифметичну калькуляцію позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Надаючи оцінку наданого позивачем паспорту споживчого кредиту, суд зазначає наступне. У ч.2\~ст.9 Закону України «Про споживче кредитування»\~визначено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього\~Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними\~Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених\~Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Суд не приймає до уваги вказаний доказ - паспорт споживчого кредиту від 01 січня 2023 року, оскільки він не є складовою частиною укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг від 12 грудня 2019 року або ж додатковою угодою до цього правочину. Позивачем не доведено, що умови кредитування, викладені у такому паспорті споживчого кредиту, стосуються саме договору, укладеного між сторонами 12 грудня 2019 року, доповнюють чи змінюють його. Окрім цього, за позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 травня 2022 року за № 393/126/20, ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. За правовою позицією Верховного Суду у постановах від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19, від 15 листопада 2023 року у справі № 204/5103/21 суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.\~ Надаючи оцінку розрахунку позивача, суд установив, що останнім усупереч умов договору безпідставно здійснено нарахування непогоджених та неузгоджених сторонами відсотків у розмірі 155316,16 грн. Зважаючи на викладене, дійсний розмір заборгованості становить 18756,84 грн. Відповідачем розрахунок в цій частині не заперечено та доказів його неправильності не надано, а тому у суду немає підстав сумніватися у обґрунтованості розрахунку в розмірі 18756,84 грн, який береться до уваги як розмір наявної заборгованості перед позивачем. З урахуванням презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦК України), яка не спростована (правова позицією Верховного Суду, викладена у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010), зважаючи, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, з огляду на обов`язковість договору для сторін, доводи позивача щодо стягнення суми боргу у розмірі 18756,84 грн з відповідача з наданням переконливих доказів є підставними та позов підлягає до часткового задоволення. Порушене відповідачем цивільне право позивача підлягає захисту в судовому порядку. У контексті наведеного у частині позовних вимог про стягнення 155316,16 грн, непідтверджених позивачем достатніми доказами, слід відмовити. Суд розглянув справу в межах доводів та поданих доказів. Усупереч вимогам ст.ст.12, 81 ЦПК України сторонами частково доведені вимоги та заперечення, у даному випадку суд частково погоджується із доводами сторін: твердження позивача зводяться до власного помилкового бачення обставин справи, а аргументи відповідача розцінюються як намагання уникнути цивільної відповідальності. У матеріалах справи відсутні відомості та докази, які б доводили протилежне та беззастережно спростовували даний висновок суду, який узгоджується із такими засадами цивільного судочинства як справедливість, добросовісність, розумність (ст.3 ЦК України) та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу . За умовами п.3 ч.2\~ст.141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Верховний Суд у постанові від 12 січня 2023 року (справа №908/2702/21), здійснивши правовий аналіз норм ст.ст.126,129 ГПК України, (вказані статті за своїм змістом є ідентичними до ст.137\~та\~141 ЦПК України) дійшов висновку, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, що визначені у частинах п`ятій-сьомій ст.129 ГПК України\~(ч.ч.3-5\~ст.141 ЦПК України).При цьому таке застосовування не є тотожним застосовуванню судом критеріїв, визначених у частині четвертій ст.126 ГПК України\~(ч.4\~ст.137 ЦПК України), де обов`язковою умовою є наявність клопотання іншої сторони. За приписами ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідачем у відзиві на позов заявлено про відшкодування за рахунок позивача 4000 грн витрат на професійну правничу допомогу, у підтвердження чого надано договір про надання правничої допомоги від 24 листопада 2023 року за № 24/11-23, акт прийняття-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 12 грудня 2023 року та квитанцію до прибуткового касового ордера № 12/12 від 12 грудня 2023 року на суму 4000 грн. Достовірність таких доказів позивачем не ставиться під сумнів. У Постанові Верховного Суду у від 15 квітня 2021 року у справі № 160/6899/20 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: dismissed