Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 3/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] з лютого 1976 року постійно проживає в буд. [ADDRESS] . Після смерті чоловіка [PERSON] - [PERSON] , позивачка та їхні діти прийняли спадщину. [PERSON] є власницею 5/32 частки вказаного будинку, її дітям [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] також належить по 5/32 частки житлового будинку. Згідно інформаційної довідки ТОВ «Трудовий колектив Чернігівського обласного бюро технічної інвентаризації» від 14.02.2022 по 1/8 частки вищевказаного будинку зареєстроване за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , [INFO] помер [PERSON] та [INFO] - [PERSON] . Отже, власників на 3/8 частки житлового будинку не має. Позивачка зазначає, що вже більше 20 років безперервно володіє та відкрито користується вказаним майном - частками будинку, що належали померлим [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , здійснює догляд за будинком, утримує його в належному стані, здійснює поточний ремонт, сплачує комунальні послуги та вважає себе повноцінним власником частини будинку померлих і виконує всі дії, що випливають зі змісту права власності. Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 08.05.2023 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 26.06.2023 зупинено провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступника [PERSON] . Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 18.12.2023 провадження у справі поновлено. Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 09.01.2024 залучено до участі у справі правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, у матеріалах справи наявне його клопотання, в якому просив справу розглянути без його участі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність та визнав позовні вимоги. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, у матеріалах справи наявні їх клопотання, в яких просили справу розглянути без їх участі та не заперечують проти позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши позовну заяву та додані до неї письмові докази, суд дійшов наступного висновку. З інформаційної довідки ТОВ «Трудовий колектив Чернігівського обласного бюро технічної інвентаризації» №17 від 14.02.2022 вбачається, що згідно архівних даних матеріалів інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS] станом на 31.12.2012 КП «Чернігвське МБТІ» ЧОР зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості за: [PERSON] - ідеальна частка 1/8, [PERSON] - ідеальна частка 1/8, [PERSON] - ідеальна частка 1/8, [PERSON] - ідеальна частка 5/32, [PERSON] - ідеальна частка 5/32, [PERSON] - ідеальна частка 5/32, [PERSON] - ідеальна частка 5/32 (а.с. 13). З копій свідоцтв про смерть вбачається, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] помер [PERSON] та [INFO] - [PERSON] (а.с. 18,20,22). Згідно витягів зі Спадкового реєстру, спадкові справи до майна вищевказаних померлих осіб не заводилися (а.с. 19,21,23). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 111). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.11.2023, спадкова справа №94/2023, зареєстровано в реєстрі за №1731, спадкоємцем 5/32 часток у праві власності на житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , які належали померлій [PERSON] , є її син [PERSON] (а.с. 136). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За змістом ч.1 ст.344 ЦК України, яка регламентує набувальну давність, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до приписів ч.1, ч.3, ч.5 статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу. Приймаючи до уваги зазначене вище, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбано добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. В ході судового розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] з лютого 1976 року постійно проживала в буд. [ADDRESS] , добросовісно володіла майном і відкрито, безперервно користувалася будинком, тоді як власники 1/8 частки вказаного будинку померли, а спадкові справа після їх смерті не відкривались. З урахуванням вищезазначеного, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог та те, що треті особи не заперечували проти позову, суд приходить до висновку, що за позивачем може бути визнано право власності на житловий будинок на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved