Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

04 жовтня 2022 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про визнання договорів недійсними та скасування реєстрації права власності. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва №753/14447/13 від 15 травня 2015 року було поділено спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] , у порядку компенсації вартості частки [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 1 244,867, 84 грн. На даний час рішення у справі не виконане, так як у [PERSON] відсутні кошти та майно, за рахунок яких можна стягнути на користь [PERSON] 1 244, 867,84 грн. Однак позивач стверджує, що відповідач мала у власності майно, за рахунок якого можна було стягнути на його користь вказану суму (садовий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка), проте воно було протиправно відчужене [PERSON] на користь своєї матері [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, а 26 червня 2015 року [PERSON] подала заяву про вступ у спадщину за померлою. Зважаючи на викладене та з метою стягнення з [PERSON] коштів у розмірі 1 244,867, 84 грн., позивач просить суд визнати недійсним договір дарування садового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] та договір дарування земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою, укладені між [PERSON] та [PERSON] , та скасувати рішення про реєстрацію прав на зазначене нерухоме майно. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 5 жовтня 2022 року матеріали позову передано в провадження судді Шаповаловій К.В. Ухвалою суду від 10 жовтня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. На виконання вищевказаної ухвали, позивачем було подано заяву від 02 листопада 2022 року (вх. № 51687) про усунення недоліків. Ухвалою суду від 14 листопада 2022 року відкрито провадження у справі та вирішено слухати справу в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання на 11 січня 2023 року на 10:00 год. 20 грудня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. №61602), відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Підготовче засідання призначене на 11 січня 2023 року було відкладено на 09 лютого 2023 року на 09:30 год. 19 січня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив (вх. № 3701). Ухвалою суду від 09 лютого 2023 року було витребувано від ПН КМНО Коновалової О.О. належним чином завірену копію спадкової справи №72/2015, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . 28 лютого 2023 року на виконання вищезгаданої ухвали, від ПН КМНО Коновалової О.О. надійшла копія спадкової справи. Ухвалою суду від 17 березня 2023 року було задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі, як третю особу Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. Підготовче засідання було відкладено на 26 квітня 2023 року на 15:00 год. 30 березня 2023 року до суду від третьої особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника, ухвалити рішення відповідно до норм чинного законодавства України з урахуванням найкращих інтересів дитини. Ухвалою суду від 21 квітня 2023 року було задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку у садовому товаристві « Битовик » в [ADDRESS] кадастровий номер: 8000000000:90:599:0033; накладено арешт на садовий будинок в садовому товаристві « Битовик » в [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26 квітня 2023 року судом було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду на 14 червня 2023 року. 18 липня 2023 року до суду від представника позивача надійшла заява про залучення до участі у справі як співвідповідача [PERSON] , 2013 року народження, яке обґрунтоване тим, що відповідно до відомостей з ДРПП від 13 липня 2023 року позивачу та його представнику стало відомо, що земельна ділянка кадастровий номер: 8000000000:90:599:0033 та саловий будинок [ADDRESS] , які є предметом спору у цій справі, на праві власності були зареєстровані за [PERSON] , 2013 року народження на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 квітня 2023 року, а тому на разі є необхідність у залученні до участі у справі власника майна, з приводу якого розглядається спір між позивачем та відповідачем у цій справі, оскільки таке рішення прямо вплине на його права як власника. Судове засідання 21 липня 2023 року було відкладено на 28 липня 2023 року, за клопотанням представника відповідача, подане до канцелярії суду 21 липня 2023 року. Крім того 21 липня 2023 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів у справі, які стосуються реєстрації права власності на садовий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] 28 липня 2023 року представником позивача до суду подано заяву про зміну предмету позову, в якій він просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину № 571, видане 25 квітня 2023 року на ім`я [PERSON] на садовий будинок та земельну ділянку під ним за адресою: [ADDRESS] Ухвалою суду від 28 липня 2023 року було задоволено клопотання представника позивача частково та залучено до участі у справі як співвідповідача [PERSON] , як законного представника малолітнього [PERSON] , 2013 року народження. Розгляд справи було відкладено за клопотанням представника відповідача для надання часу підготувати заяву про відвід судді. 1 серпня 2023 року від представника відповідача адвоката Шипіки А,В. надійшла заява про відвід судді Шаповаловій К.В. Ухвалою суду від 02 серпня 2023 року визнано заяву представника відповідача [PERSON] - адвоката Шипіки А.В. про відвід судді Шаповалової К.В. у цивільній справі № 753/11796/22 - необґрунтованою, а матеріали справи № 753/11796/22 та заяву адвоката Шипіки А.В. про відвід судді - передано уповноваженій особі для вирішення питання щодо визначення складу суду для розгляду цієї заяви. 03 серпня 2023 року суддею Дарницького районного суду м. Києва Комаревцевою Л.В. постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Шипіки А.В. про відвід судді Шаповалової К.В. у цивільній справі № 753/11796/22. Ухвалою суду від 9 серпня 2023 року у справі призначено судове засідання на 27 вересня 2023 року. 27 вересня 2023 року судове засідання було відкладено на 8 листопада 2023 року за клопотанням представника позивача. 8 листопада 2023 року судове засідання у справі не відбулось через оголошену у м. Києві повітряну тривогу, також представником позивача була надіслана суду заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з оголошеною повітряною тривогою. Судове засідання у справі було призначено на 13 грудня 2023 року. Ухвалою суду від 13 грудня 2023 року було відмовлено у прийняті заяви представника позивача про зміну предмету позову. Крім того, у судовому засіданні 13 грудня 2023 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про повернення до підготовчого засідання у справі та витребування доказів. У судовому засіданні досліджено письмові докази та оголошено перерву за клопотанням сторін для можливості підготуватись до виступу у судових дебатах до 29 січня 2024 року. У судове засіданні 29 січня 2024 року з`явились представники позивача та відповідача [PERSON] . Суд заслухав виступи представників сторін у судових дебатах та видалився до нарадчої кімнати для ухвалення рішення по суті спору. Проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до матеріалів справи докази, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, суд дійшов такого висновку. У 2013 році [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 24 жовтня 2013 року (справа № 753/14447/13) задоволено клопотання представника позивача та накладено арешт, зокрема, на садовий будинок [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0, 0596 га за адресою: [ADDRESS] , яке на праві власності належить [PERSON] . Листом суду від 24 жовтня 2013 року до ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва було направлено для виконання ухвалу суду від 24 жовтня 2013 року (а.с. 20, т.1) Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.05.2015 року у справі №753/14447/13-ц поділено спільне майна подружжя [PERSON] та [PERSON] в порядку розподілу майна подружжя, виділено у власність [PERSON] майно, в тому числі будинок в садовому товаристві « [PERSON] » в [ADDRESS] та у порядку компенсації вартості частки [PERSON] з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 1 244 867,84 грн. (а.с.14-19, т.1). Поряд з цим, під час розгляду справи судом було встановлено, що земельна ділянка [NUMBER] площею 0,0596 га, яка знаходиться по [ADDRESS] не підлягає поділу, оскільки є особистою приватною власністю [PERSON] , набута нею на підставі договору дарування Постановою державного виконавця Дарницького ВДВС від 12 червня 2015 року відкрито виконавче провадження (ВП № [NUMBER]) щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації в розмірі 1244867,84 грн (а.с. 48-49, т.1) 29 березня 2014 року [PERSON] уклала нотаріально посвідчені договори дарування садового будинку та земельної ділянки, відповідно до яких [PERSON] (мати [PERSON] ) прийняла в дар від [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:90:599:0033, за адресою : [ADDRESS] та садовий будинок на цій земельній ділянці за цією ж адресою (а.с. 53-54, т.1). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 107, т.1) 26 червня 2015 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової О.О. із заявою про прийняття спадщини після померлої матері [PERSON] (а.с. 204, т.1). 14 липня 2015 року [PERSON] , подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Коноваловій О.О. заяву про відмову від спадщини із чого б вона не складалась, після смерті своєї матері [PERSON] на користь свого сина [PERSON] , 2013 року народження (а.с. 228, т.1) Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] [INFO] , мати- [PERSON] , батько [PERSON] (а.с. 214, т.1). Також 14 липня 2015 року [PERSON] подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Коноваловій О.О. заяву про те, що вона як мати малолітнього [PERSON] 2013 року народження, повідомляє, що він приймає спадщину після смерті своєї бабусі [PERSON] (а.с. 230, т.1). 4 вересня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою О.О. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] » (а.с. 10, т.2) 21 лютого 2023 року [PERSON] як законний представник малолітнього [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової О.О. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:90:599:0033, за адресою: [ADDRESS] та садовий будинок на цій земельній ділянці за цією ж адресою (а.с. 15,т.2). 21 лютого 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою О.О. [PERSON] листом було повідомлено про те, що видача свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку та садовий будинок на ній за адресою: [ADDRESS] на цей час затримується, оскільки відповідно до даних ДРРП на вказаний садовий будинок накладено арешт ухвалами Дарницького районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року (справа № 753/14447/13), від 24 грудня 2014 року та від 18 серпня 2015 року (справа 753/8985/14), а також постановою ВДВС Дарницького РУЮ від 19 березня 2015 року, а на земельну ділянку під цим будинком накладено арешт ухвалами Дарницького районного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року (справа № 753/14447/13) та від 18 серпня 2015 року (справа 753/8985/14) (а.с. 18, т.2). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року у справі № 753/14447/13 скасовано арешт на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:90:599:0033, за адресою : [ADDRESS] та садовий будинок на цій земельній ділянці за цією ж адресою (а.с. 53, т.2). Вказана ухвала суду набрала чинності. Відповідно до інформації з ДРРП від 13 липня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою О.О. 25 квітня 2023 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:90:599:0033, за адресою : [ADDRESS] та садовий будинок на цій земельній ділянці за цією ж адресою (а.с. 94-100, т.2). Звертаючись із позовом до суду з вимогами про визнання недійсними договору дарування садового будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 29 березня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., номер за реєстром 470 та договору дарування земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:90:599:0033, за адресою : [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 29 березня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., номер за реєстром 474 позивач зазначав, що підставою для визнання цих договорів недійсними є те, що вони фраудаторні, оскільки у [PERSON] відсутні кошти та майно, за рахунок яких можна стягнути на користь [PERSON] 1 244 867,84 грн. Виконавче провадження, зокрема відкрите щодо стягнення вказаної суми, на цей час не закінчене, борг [PERSON] відповідачкою не сплачено. При цьому у відповідачки було майно, але воно протиправно відчужене нею на користь інших осіб під час розгляду судового спору та за наявності заборони на це суду, про що було відомо відповідачці. [PERSON] достовірно знала про розгляд справи №753/14447/13ц в суді, брала участь в судовому засіданні 07.11.2013 року особисто (а.с.38-40, т.1), 13.01.2014 року її інтереси представляв представник, 05.11.2013 року [PERSON] особисто подала у справу заперечення на позов та зустрічний позов (а.с.23-30, 31-37, т.1). Заперечуючи проти заявлених вимог, представник відповідача вказав, що позивачем пропущено позовну давність для звернення із такими вимогами до суду, оскільки про наявність спірних договорів позивачу було відомо ще в 2014 році. Крім того, вказав, що позивач вже звертався до суду з вимогами про визнання договорів недійсними та йому було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України). Згідно з частиною першою, пунктами 1 та 2 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів. У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 205/2053/22). Судом встановлено, що спірні договори дарування нерухомого майна були укладені відповідачкою 29 березня 2014 року, за умовами якого нерухоме майно було подарено її матері [PERSON] . Отже, майно було відчужене на підставі безвідплатного договору та на користь близького родича. Крім того, суд враховує, що спірні договори дарування були укладені відповідачкою 29 березня 2014 року під час розгляду Дарницьким районним судом м. Києва позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, де серед іншого предметом спору була земельна ділянка кадастровий номер 8000000000:90:599:0033, за адресою : [ADDRESS] та садовий будинок на цій земельній ділянці за цією ж адресою. При цьому, ухвалою суду від 24 жовтня 2013 року у справа № 753/14447/13 про поділ майна подружжя, накладено арешт, зокрема, на садовий будинок [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0, 0596 га за адресою: [ADDRESS] , яке на праві власності належить [PERSON] . Наявні в матеріалах справи докази підтверджують той факт, що [PERSON] брала участь у судових засіданнях у справі щодо поділу майна, подавала заперечення проти заявлених вимог та зустрічний позов, який розглядався судом в одному провадженні з первісним позовом, а отже знала, яке саме нерухоме майно є предметом спору, зокрема земельна ділянка та садовий будинок на ній, які вона подарувала своїй матері за спірними договорами дарування, їй було відомо позиція позивача щодо такого майна та його вимоги. Також судом враховується та обставина, що на час звернення із позовом до суду, як і на час розгляду справи, виконавче провадження № [NUMBER], відкрите ще у червні 2015 року не закінчено, відповідачкою позивачу кошти у розмірі 1244867,84 грн не сплачено. Поряд з цим, представником відповідача не надано суду доказів існування у відповідачки іншого майна, за рахунок якого відповідачка могла відповідати за своїми зобов`язаннями перед позивачем. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що виконавче провадження про стягнення з відповідачки коштів на користь позивача закінчене та боргу не існує, оскільки представником відповідача не надано суду відповідні докази на підтвердження вказаного. Зауваження представника відповідача про те, що представник позивача має довести суду той факт, що виконавче провадження не закінчено суд також відхиляє, оскільки до позовної заяви долучався витяг з АСВП, з якого вбачається, що станом на час звернення із позовом до суду провадження № [NUMBER] не є завершеним, а у випадку якщо протягом часу розгляду справи в суді відповідачка сплатила б повністю борг перед позивачем, представник відповідача не був позбавлений права та можливості надати такі докази суду, з урахуванням предмету та підстав позову. Також судом враховується, що під час розгляду справи про поділ майна подружжя судом було встановлено, що в період шлюбу 13.09.2001 року сторони в рівних частинах придбали квартиру [ADDRESS] та з огляду на те, що така квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, оскільки у договорі купівлі - продажу визначені частки сторін, остання не підлягає поділу. У травні 2014 року позивач звертався до суду із позовом до відповідачки, зокрема з вимогою про виділення із спільної часткової власності сторін в натурі його частку частини квартири [ADDRESS] шляхом стягнення з відповідачки грошової компенсації вартості вказаної частки в розмірі 917016,00 грн. Рішенням суду від 5 липня 2016 року було відмовлено у задоволенні такої вимоги, з урахуванням того, що виділ в натурі частки в спільній власності сторін, а саме реальний виділ частини квартири не можливий, а відповідачка [PERSON] не має достатнього матеріального забезпечення, необхідного щоб виплатити позивачу компенсацію у вказаному розмірі, проживає у цій квартирі з малолітньою дитиною та іншого житла не має. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Представник відповідача [PERSON] не надав пояснення щодо мети укладання відповідачкою спірних договорів дарування нерухомого майна та передача такого майна своїй матері, яке було предметом спору між сторонами та з приводу якого на час укладання договорів дарування тривав судовий процес. Отже, судом встановлено, що спірні договори дарування земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:90:599:0033, за адресою : [ADDRESS] та садового будинку на цій земельній ділянці за цією ж адресою були вчиненні відповідачкою з метою уникнення звернення стягнення на таке майно, враховуючи наявний між сторонами спір щодо нього та заявлені позивачем вимоги про поділ майна. Такі договори містять ознаки фраудаторності, бо вони вчинені на безоплатній основі, на користь близької особи (матір відповідачки) та під час розгляду справи про поділ майна подружжя, при цьому представником відповідача не доведено, а судом, відповідно, не встановлено наявність у відповідачки іншого майна, за рахунок якого можливо б було сплатити борг перед позивачем. Доказів погашення боргу, та закінчення виконавчого провадження № [NUMBER] матеріали справи не містять. Також суд зазначає, що після відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] 12 червня 2015 року про стягнення з відповідачки на користь позивача боргу в розмірі 1244867,84 грн, відповідачка 26 червня 2015 року звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , надавши при цьому нотаріусу серед іншого договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:90:599:0033, за адресою : [ADDRESS] , а вже 14 липня 2015 року (тобто через 2 тижні) подала заяву про відмову від спадщини з чого б вона не складалась, на користь свого малолітнього сина [PERSON] , 2013 року народження. При цьому, не дивлячись на те, що з жовтня 2022 року позивач звернувся із цим позовом до відповідачки, про що їй було відомо щонайменше з 30 листопада 2022 року (лист від її імені до суду про надсилання їй копії позовної заяви на електронну пошту), остання протягом часу перебування справи у суді вчиняла активні дії для оформлення спірного майна на користь свого малолітнього сина (у 2023 році зверталась із заявами про скасування арешту майна до суду та до приватного нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне майно: земельну ділянку та садовий будинок на ньому за адресою : [ADDRESS] ), тобто продовжувала вчиняти дії, з метою уникнення звернення стягнення на нерухоме майно та погашення боргу перед позивачем. У постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 205/2053/22 Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідач, відмовляючись від спадщини на користь близького родича в період примусового виконання судового рішення про стягнення з нього на користь позивача заборгованості, діяв очевидно недобросовісно, зловживаючи правами кредитора. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що [PERSON] є неналежним позивачем у справі, оскільки позивач не може претендувати на спірне майно, яке вже було за рішенням суду поділено та право власності на нього визнано за відповідачкою, з урахуванням того, що підставою для подання цього позову є порушене право позивача на отримання від відповідачки коштів, які були присуджені йому як вартість частки спільного майна подружжя через укладання відповідачкою фраудаторних договорів щодо майна, з метою уникнення звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу перед позивачем. Суд також відхиляє доводи представника відповідача про те, що судом вже розглядався спір про визнання договорів дарування земельної ділянки та садового будинку недійсними та є рішення суду про відмову у задоволенні такої вимоги, з урахуванням того, що під час розгляду позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними (справа № 753/8589/14) судом при ухваленні рішення 5 липня 2016 року не встановлювались обставини наявності ознак фраудаторності таких угод, а зазначалось про те, що позивач просив визнати недійсні договори посилаючись на норми статей 387 та 388 ЦК України та констатовано, що позивач в даному випадку обрав не правильний спосіб захисту свого порушеного права. Поряд з цим, представник відповідача [PERSON] подав до суду заву про застосування позовної давності, вказав, що позивачу ще у 2014 році було відомо про наявність договорів дарування земельної ділянки та садового будинку на ній. Представник позивача заперечував проти такої заяви та вказав, що позивач протягом всього часу як йому стало відомо про укладання цих договорів вчиняв активні дії для захисту свого порушеного права шляхом звернення із позовами до відповідачки, тому позовна давність переривалась. За позицією представника позивача згідно з постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 1 серпня 2019 року у справі №753/14447/13-ц позивач оспорював в суді правомірність володіння відповідачем будинком та земельною ділянкою з інших підстав у січні 2019 року. Остаточне рішення у справі ухвалене 01.08.2019 року. У даному випадку трирічний строк позовної давності мав би закінчитись 1 серпня 2022 року. Постановою Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року у справі №753/16639/19 встановлено, що позивач у серпні 2019 року оспорив в суді правомірність володіння відповідачем гаражним боксом [ADDRESS] на який, разом із спірними будинком та земельною ділянкою було накладено арешт ухвалою від 24 жовтня 2013 року у справі №753/14447/13. Позовні вимоги у даній справі заявлені, частково, з підстав порушення вимог ухвали суду про арешт майна, викладеного у ухвалі від 24 жовтня 2013 року у справі №753/14447/13-ц. Остаточне рішення у справі ухвалене 16.06.2020 року. Гаражний бокс є частиною спірного майна сторін. Тому, у даному випадку трирічний строк позовної давності, з урахуванням положень частини 3 ст.264 ЦК України, мав би закінчитись 16 червня 2023 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17. Під час розгляду цієї справи судом було встановлено, що спірні договори дарування земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:90:599:0033, за адресою : [ADDRESS] та садового будинку на цій земельній ділянці за цією ж адресою були вчиненні відповідачкою з метою уникнення звернення стягнення на таке майно, тобто встановлено порушення права позивача, а тому у цьому випадку суд має вирішити подану заяву про застосування позовної давності до заявлених вимог. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Запроваджений нормами ЦК України від 16 березня 2003 року інститут позовної давності полягає у наданні особі, цивільне право якої порушено, певного строку саме для звернення до суду за захистом цього права, в тому числі за допомогою державного примусу. Дія інституту позовної давності є проявом принципу правової визначеності, який забезпечує стабільність цивільних відносин у суспільстві. Згідно зі статтею 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Відповідно до приписів статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. За частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17, у справі № 911/3677/17, від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19. За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Судом встановлено, що рішення у справі про поділ майна подружжя від 753/14447/13-ц ухвалено 15 травня 2015 року та в апеляційному чи касаційному порядку не оскаржувалось. У травні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнював, про виділення частки у спільній частковій власності та визнання угод відчуження майна недійсними. Згідно з останньою редакцією позовних вимог від 28.03.2016 року, позивач просив виділити із спільної часткової власності сторін в натурі його частку частини квартири [ADDRESS] шляхом стягнення з відповідачки грошової компенсації вартості вказаної частки в розмірі 917016,00 грн. Визнати за відповідачкою право власності на вказану квартиру. Крім того, просив визнати недійсними договір дарування відповідачкою своїй матері садового будинку в садовому товаристві « [PERSON] » в [ADDRESS] , а також визнати недійсним договір дарування відповідачкою своїй матері земельної ділянки в садовому товаристві « [PERSON] » в [ADDRESS] . Рішенням суду від 5 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Остаточне рішення у цій справі було ухвалено 27 червня 2018 року (постанова Верховного Суду). У січні 2019 року головний державний виконавець Дарницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Стеценко Н.В. звернувся до суду із заявою, у якій просив з метою забезпечення виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року у справі № 753/14447/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 1 244 867 грн 84 коп. у виконавчому провадженні № [NUMBER] дозволити державному виконавцю звернути стягнення на садовий будинок в садовому товаристві « Битовик » в [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 8 000000000:90:599:0033 за цією адресою, право власності на які не зареєстровано у встановленому законом порядку, в рахунок погашення заборгованості по виконавчим провадженням, де боржником є [PERSON] . Ухвалою суду від 22 січня 2019 року у задоволенні подання було відмовлено. 1 серпня 2019 року у цій справі Верховним Судом прийнято постанову, якою залишено без задоволення касаційну скаргу представника [PERSON] адвоката Гриньковського С.П. та залишено без змін ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 22 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року. У серпні 2019 року [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю "Ванбуд", реєстратора комунального підприємства "Реєстраційне бюро" м. Київ Сороки Валерія Миколайовича про визнання договору відступлення права вимоги недійсним, скасування реєстрації права власності на гаражний бокс № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , під час розгляду якого серед іншого вивчались та досліджувались обставини справи 753/14447/13 про поділ майна позивача та відповідача, накладення арешту на спірне майно у цій справі та надавалась оцінка діям відповідачки щодо укладання правочинів щодо майна після накладення на нього арешту. Рішення у цій справі було ухвалено судом 23 січня 2020 року, яке набрало чинності 16 червня 2020 року. Отже, позивачем з 2014 року (моменту як він дізнався про укладання спірних договорів дарування та вчинення відповідачкою дій щодо уникнення від виконання зобов`язань) вчинялись активні дії стосовно захисту свого порушеного права та можливості стягнення з відповідачки коштів, що були йому присуджені рішенням суду при поділі майна подружжя, зокрема ним було подано позов щодо спірного майна - земельної ділянки та садового будинку на ньому, та такими діями було перервано позовну давність. Остаточне рішення у такій справі було ухвалено 27 червня 2018 року (справа № 753/8985/14), тобто позивач фактично мав ще строк до 27 червня 2021 року подати позов про визнання договорів недійсними, з урахуванням того, що при розгляді заявлених вимог у справі судами було констатовано, що позивачем був обраний не вірний спосіб захисту. Поряд з цим, суд враховує, що згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року. Постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався та діяв станом на час звернення із цим позовом до суду. Отже, підстави для застосування позовної давності до заявлених вимог у цій справі відсутні та заява представника відповідача не підлягає задоволенню. Таким чином, з огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що укладення договорів дарування нерухомого майна під час перебування у провадженні суду позову щодо такого майна та накладення на таке майно ухвалою суду арешту, направлено на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до члена власної сім`ї з метою збереження цього майна та убезпечення від звернення виконання за його рахунок рішення суду. Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Сукупність наведених та встановлених судом обставин, доводить той факт, що [PERSON] діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду позивачу, а отже порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання недійсними договорів дарування від 29 березня 2014 року земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:90:599:0033, за адресою : [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] та садового будинку на ній за тією ж адресою між тими ж сторонами. Стосовно вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо такого майна, суд зазначає таке. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, правомірними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є зокрема скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі №352/1021/19, від 25 листопада 2020 року у справі №761/15741/17, від 9 грудня 2020 року у справі №607/12919/19, від 16 грудня 2020 року у справі №755/7423/17. Враховуючи викладені норми, з огляду на те, що суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог про визнання недійсним договорів дарування земельної ділянки та садового будинку на ній, підлягають задоволення й вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо такого нерухомого майна. З огляду на приписи статті 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений ним при зверненні із позовом до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved