Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

26.12.2018 року позивач звернулась до адміністративного суду з позовною заявою, в якій просила визнати протиправним та скасувати наказ № 234/165-18к від 28.11.2018 року в.о. директора департаменту освіти і науки Донецької обласної адміністрації про звільнення її з посади головного спеціаліста відділу професійної освіти управління фахової освіти, національного виховання та європейської інтеграції департаменту освіти і науки Донецької обласної адміністрації 28 листопада 2018 року за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу» у вигляді порушення Присяги державного службовця; визнати протиправним та скасувати наказ № 230/165-18 к від 26.11.2018 року «Про скасування надбавки [PERSON] »; поновити її на посаді головного \~\~спеціаліста відділу професійної освіти управління фахової освіти, національного виховання та європейської інтеграції департаменту освіти і науки Донецької обласної адміністрації з 29.11.2019 року; стягнути з відповідача середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу до постановлення рішення у справі; вирішити питання судових витрат. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року у справі 200/14916/18-а адміністративний позов було задоволено частково. Скасовано наказ Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації № 230/165-18 к від 26.11.2018 року «Про скасування надбавки [PERSON] ». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Позивачем подавалась апеляційна скарга, в якій апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року у справі № 200/14916/18-а залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 200/14916/18-а касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року скасовано в частині визнання протиправними та скасування наказів відповідача № 234/165-18к від 28 листопада 2018 року та № 230/165-18к від 26 листопада 2018 року, поновлення на посаді і ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано протиправним та скасовано наказ № 234/165-18к від 28 листопада 2018 року про звільнення [PERSON] з посади головного спеціаліста відділу професійної освіти управління фахової освіти, національного виховання та європейської інтеграції Департаменту освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 65 Закону України «Про державну службу» у вигляді порушення Присяги державного службовця. Визнано протиправним та скасовано наказ № 230/165-18к від 26 листопада 2018 року про скасування надбавки [PERSON] . Поновлено [PERSON] на посаді головного спеціаліста відділу професійної освіти управління фахової освіти, національного виховання та європейської інтеграції Департаменту освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації з 29 листопада 2018 року. Отже, у даній справі, відповідно до ст.82 ЦПК України, не підлягає доказуванню той факт, що 16.07.2020 наказ № 234/165-18к від 28 листопада 2018 року про звільнення [PERSON] з посади головного спеціаліста відділу професійної освіти управління фахової освіти, національного виховання та європейської інтеграції Департаменту освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 65 Закону України «Про державну службу» у вигляді порушення Присяги державного службовця визнано протиправним та скасовано, а відтак не підлягає доказуванню і той факт, що право [PERSON] на працю, яке закріплене у ст.43 Конституції України, порушене Департаментом освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації шляхом незаконного звільнення. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В контексті завдань цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. ЩОДО СТЯГНЕННЯ МОРАЛЬНОЇ ШКОДИ. Згідно з статтею 237-1 КЗпП України (у редакції чинній на момент подання позову) відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору. Приписами ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає ,\~окрім іншого,\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з протиправною\~поведінкою щодо\~неї самої,\~членів її\~сім`ї\~чи близьких\~родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. (ч.2 ст.23 ЦК України) Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 324 000 грн. 00 коп. позивачка зазначила, що внаслідок незаконного звільнення порушені її нормальні життєві зв`язки, оскільки їй довелось прикладати величезні зусилля для організації свого подальшого життя та життя дитини, яка навчається на двох факультетах Донбаського державного педагогічного університету. Вона є переміщеною особою, не має власного житла. Їй доводилось всі ці два роки фактично жебракувати та займати в своїх знайомих гроші на придбання продуктів. Також вона була позбавлена можливості матеріально допомагати своєму батькові, який після смерті мами живе один та має інвалідність. Окрім того її незаконне звільнення потягло за собою приниження її честі, гідності, престижу та ділової репутації. Маючи три дипломи з відзнакою про набуття вищої освіти, протягом двох років, вона не могла знайти собі гідної роботи, оскільки роботодавці з підозрою та сумнівом відносяться до людини, яку звільнили з роботи за статтею, а дехто відкрито говорив про рекомендації, які поступили з департаменту, стосовно відмови у її працевлаштуванні. Також зазначила, що її незаконне звільнення призвело до того, що серед працівників закладів професійної, професійно-технічної освіти Донецької області ходять непристойні плітки щодо її особистості, що реально підірвало її репутацію і стало ще одним чинником у безробітті. Усе це суттєво порушило її нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя, унеможливило її звичайне спілкування з колегами та оточуючими людьми, підтримання з ними дружніх стосунків, та призвело до інших негативних наслідків. Багато людей говорять про те, що їх відкрито попереджають про те, що спілкування з нею може негативно вплинути на їх подальшу роботу. Оцінивши вказані доводи позивача про завдання моральної шкоди, враховуючи заперечення відповідача, а також докази по справі суд приходить до висновку, що [PERSON] неправомірними діями відповідача завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких [PERSON] зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї (незаконне звільнення). При цьому судом враховані такі умови: - факт порушення роботодавцем законних прав працівника. У даній справі законним правом [PERSON] судом визнано її суб`єктивне право на труд, яке порушене внаслідок її незаконного звільнення з ініціативи роботодавця; - [PERSON] завдано моральних страждань і в неї виникла потреба докладати додаткових зусиль для організації свого життя у зв`язку зі звільненням; - причинний зв`язок між другою та першою умовами. Тобто моральні страждання [PERSON] та виникнення у неї потреби докладати додаткових зусиль для організації свого життя спричинені внаслідок її незаконного звільнення. У то же час суд відхиляє доводи відповідача про те, що постанова Верховного суду від 16.07.2020 не підтверджує завдання діями департаменту моральної шкоди [PERSON] , оскільки саме цим рішенням Верховний суд встановив протиправність звільнення [PERSON] та зазначив, що усі складові допущеного [PERSON] порушення можуть бути самостійною підставою для притягнення її до дисциплінарної відповідальності (пункт 2 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу» - порушення правил етичної поведінки державних службовців), однак їх сукупність не утворює складу порушення Присяги державного службовця, а вчинене [PERSON] діяння не відповідає критеріям порушення Присяги державного службовця та, відповідно, не передбачає звільнення її саме з цих підстав. Вирішуючи питання про розмір завданої моральної шкоди суд виходить із того, що на цей час не існує якогось сталого алгоритму визначення розміру моральної шкоди, але виходячи з характеру правопорушення і його наслідків для [PERSON] , тривалість її страждань і переживань, беззаперечної зміни укладу життя у зв`язку зі звільненням, оцінивши усі чинники завданої моральної шкоди, виходячи із морально-правових імперативів справедливості, розумності й добросовісності суд приходить до висновку, що з Департаменту освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації, як з роботодавця [PERSON] , на її користь слід стягнути 32 400 грн. 00 коп. у якості відшкодування моральної шкоди. Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд оцінює висновок спеціаліста ТОВ «Судова незалежна експертиза України» від 10.10.2021 № ED-1734-4-1848.21, який наданий позивачем як доказ розміру завданої моральної шкоди, \~в сукупності з іншими доказами та зазначає, що розрахунки грошової компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, які він містить, є лише науково-практичною рекомендацією для визначення характеру і ступеня моральних страждань, а визначений позивачу розмір моральної шкоди, який становить 32\~400,00 грн, відповідає засадам верховенства права, вимогам розумності, виваженості і справедливості. Суд наголошує, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Щодо вимог про стягнення матеріальної шкоди. Суд зазначає, що вони задоволенню не підлягають, оскільки під час судового розгляду не знайшов свого підтвердження факт завдання [PERSON] матеріальної шкоди з боку відповідачів. Суд погоджується з доводами Департаменту про те, що в порушення вимог ст.81 ЦПК України, позивач не надала доказів тих обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог про стягнення матеріальної шкоди. Щодо строку звернення до суду. Приписами ст. 233 КЗпП України (в редакції на день подання позову) встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Трудовий спір між [PERSON] та Департаментом про звільнення вирішено в порядку адміністративного судочинства (справа №200/14616/18-а). В даній справі позивач [PERSON] заявила вимоги про стягнення моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконним звільненням. Спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Частиною 1 ст.1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, вказані вимоги є похідними від спору про поновлення трудових прав, який вирішено у справі №200/14616/18-а, тобто вимоги за даною справою мають факультативний характер і можуть бути вирішені лише після вирішення основного позову (про звільнення). Судом встановлено, що основний позов [PERSON] до Департаменту про оскарження наказу про звільнення був остаточно вирішений судом адміністративної юрисдикції касаційної інстанції 16.07.2020. Таким чином,\~право на\~позов про\~стягнення моральної\~та матеріальної\~шкоди,\~завданої незаконним\~звільненням,\~виникло у\~ [PERSON] \~наступного дня\~після ухвалення\~рішення у\~справі №200/14616/19-а,\~тобто 17.07.2020. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До вимог про стягнення шкоди застосовуються загальна позовна давність, яка відповідно до ст.257 ЦК України складає три роки. Судом встановлено, що вперше з аналогічним позовом про відшкодування шкоди [PERSON] звернулася 01.03.2021 до Краматорського міського суду Донецької області, але у зв`язку з зупиненням роботи суду, розгляд справи завершено не було, справи евакуйовані з приміщення Краматорського міського суду Донецької області, що стало підставою для подання 27.02.2023 [PERSON] нового позову до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, а отже строк позовної давності нею не пропущений. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на висновок Конституційного суду України, викладений в Рішенні від 22.02.2012 у справі № 1- 4/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1, оскільки у вказаному рішенні Конституційний суд дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Тобто, висновок Конституційного суду у справі № 1- 4/2012 стосується відносин, які не є подібними відносинам у даній справі. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ Частиною 1 ст.133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приписами ч.\~8\~ст.\~141\~ЦПК України\~встановлено,\~що розмір\~витрат,\~які сторона\~сплатила або\~має сплатити\~у зв`язку\~з розглядом\~справи,\~встановлюється судом\~на підставі\~поданих сторонами\~доказів (договорів,\~рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивачем [PERSON] , до закінчення судових дебатів, зроблена заява про стягнення судових витрат (судовий збір; витрат на професійну правничу допомогу; витрат, пов`язаних із залученням спеціаліста). У зв`язку з чим суд вважає за необхідне встановити [PERSON] строк у п`ять днів після ухвалення рішення суду для подання суду доказів на підтвердження витрат, які вона сплатила у зв`язку з розглядом справи. Для вирішення питання про розподіл судових витрат призначити судове засідання, у відповідності до п.5 ч.7 ст.265 ЦПК України.

Outcome: partial