Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

22.01.2024 до суду надійшов вищезазначений позов, мотивований тим, що сімейне життя з відповідачем не склалося, шлюбні стосунки фактично припинились, позивачка з дитиною проживає за кордоном, подальше спільне проживання і збереження шлюбних відносин є недоцільним. У зв`язку з чим шлюб існує лише формально, тому позивачка просить суд шлюб між нею та відповідачем розірвати, малолітню доньку [PERSON] , [INFO] залишити проживати з матір`ю. Крім цього, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/2 від усіх видів його заробітку, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Вважає саме такий розмір аліментів обгрунтованим та достатнім для забезпечення дитині належного рівня життя. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, проте від нього надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що позов в частині розірвання шлюбу він визнає, не заперечує проти проживання дитини з матір`ю, а також визнає позов в частині стягнення з нього аліментів, але в розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами укладено шлюб 29.07.2017 р., зареєстрований виконкомом Підполозянської сільської ради Воловецького району Закарпатської області, актовий запис №5 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). В даному шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 29.11.2017 року), яка проживає з матір`ю. Згідно з ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Сторони не змогли створити міцної сім`ї, сімейне життя у них не склалося, оскільки спільнім подружнім життям вони не проживають, їх шлюб існує лише формально, а тому враховуючи вищенаведені обставини, суд вважає, що причини, які спонукали позивачку наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими і це суперечило б інтересам сторін та інтересам малолітньої дитини. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Заяви про відновлення дошлюбного прізвища від позивачки не надійшло, тому прізвище їй слід залишити " [PERSON] ". Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позов в частині розірвання шлюбу є обгрунтованим та підлягає до задоволення. Вирішуючи позов в частині залишення малолітньої дитини проживати з позивачкою, суд констатує наступне. Статтею 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Як вбачається з позовної заяви та відзиву, сторони досягли згоди щодо визначення місця проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , відтак спору між ними в цій частині немає. Зважаючи на відсутність спору щодо залишення дитини проживати з матір`ю, суд приходить висновку про залишення позову без розгляду в цій частині. Вирішуючи позов в частині стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/2 від усіх видів заробітку платника аліментів, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, суд констатує наступне. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною другою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). У відповідності до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до вимог статті 182 СК України обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів є стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Також даною статтею визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно п. п. 3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що позивачкою заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі 1/2 від усіх видів заробітку платника аліментів, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Відповідач позов визнав частково- в розмірі 1/5 від усіх видів заробітку платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, мотивуючи наявністю у нього на утриманні непрацездатного батька [PERSON] , [INFO] , який є особою з інвалідністю другої групи. Виходячи з встановлених обставин справи, приймаючи до уваги майнове та сімейне становище сторін, їх обопільний обов`язок утримувати спільну дитину до її повноліття, застосовуючи засади розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню частково- шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання малолітньої доньки аліментів у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, що буде достатнім для забезпечення дитині належних умов для фізичного, духовного та культурного розвитку, не порушуючи також і інтересів і становища, як відповідача так і позивача. При цьому, на підставі частини першої статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову, тобто з 22.01.2024. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім цього, на підставі положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір у сумі 1073, 60 гривень, а на користь держави судовий збір у сумі 1211, 20 гривень, з урахуванням того, що позивач була звільнена від сплати судового збору за подання заяви про стягнення аліментів.

Outcome: approved