Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

У вересні 2022 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ), у якому просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення відповідача у примусовому порядку без надання іншого жилого приміщення з квартири [ADDRESS] та шляхом примусового його вселення в цю квартиру, здійснити розподіл судових витрат. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач 11 квітня 2014 року набув право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2014 року по справі № 753/11346/13-ц, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2014 року. Однак, у подальшому він дізнався, що за договором купівлі-продажу від 22 серпня 2015 року право власності перейшло до відповідача. Разом із тим, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року спірна квартира була витребувана на його користь з чужого незаконного володіння [PERSON] , який продав її [PERSON] . Позивач вважає, що відповідач самоправно вселився в спірну квартиру та чинить йому перешкоди у користуванні належним майно. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. У грудні 2022 року представник [PERSON] - адвокат Костишева В. Л. подала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що доводи позовної заяви є необґрунтованими та такими, що не базуються на нормах чинного законодавства України, а тому не підлягають задоволенню з наступних підстав. Зазначає, що відповідач увесь час з моменту придбання спірної квартири мирно володів нею, власними коштами зробив ремонт в даній квартирі та проживав в ній. Протягом майже 6 років позивач не заявляв майнові права на майно, відповідач вважає себе добросовісним набувачем, а тому його не може бути виселено із спірного житла. У грудні 2022 року представник [PERSON] - адвокат Костишева В. Л. звернулася до суду із зустрічним позовом про стягнення з [PERSON] суму сплачених [PERSON] комунальних послуг на утримання квартири [ADDRESS] , у розмірі 10 331,47 грн. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 29 грудня 2022 року прийнято зустрічний позов, об`єднано його в одне провадження з первісним позовом та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. У січні 2023 року представник [PERSON] - адвокат Костишева В. Л. подала до суду заяву про збільшення розміру зустрічних позовних вимог, у якій просила стягнути з [PERSON] суму сплачених [PERSON] комунальних послуг на утримання спірної квартири в розмірі 119 765,75 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Дарницького районного суду від 25 травня 2023 року зупинено провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 753/13759/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, що перебуває в провадженні Дарницького районного суду м. Києва. Постановою Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року вищевказану ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 травня 2023 року скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. В судові засідання, які відбулись 07 грудня 2023 року та 25 січня 2024 року, позивач (відповідач за зустрічним позовом) та його представник не з`явились, при цьому від позивача надійшла заява у якій він просив суд проводити розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) та його представник також в судове засідання не з`явились, однак останньою двічі надсилались на адресу суду клопотання про відкладення розгляду даної справи через її зайнятість у розгляді інших справ, яке 07.12.2023 року було судом задоволено. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 січня 2024 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ЖБК «Ізумруд-3» Дарницького району м. Києва, про відшкодування витрат на утримання майна - залишено без розгляду. При цьому, відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що сторони були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, позивачем надіслано на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність, а також врахувавши повторну неявку відповідача та його представника та враховуючи строки розгляду справи, суд відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності сторін, які були належним чином повідомлені про день та час судового засідання на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд установив, що [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2014 року по справі № 753/11346/13-ц, яке набрало законної сили. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/12898/16 від 31 березня 2016 року витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2021 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Судом зроблено висновок, що спірна квартира за рішенням суду першої інстанції була витребувана з чужого незаконного володіння [PERSON] , який не був власником або володільцем спірного майна, а тому є неналежним відповідачем у справі за віндикаційним позовом. Так, з матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що спірна квартира 22 серпня 2015 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вибула із власності [PERSON] на користь [PERSON] . Конституцією. України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. При вирішенні спору щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням необхідно встановлювати характер спірних правовідносин, відрізняти норми, які регулюють різні за змістом відносини та застосовувати норми права, які регулюють саме цей вид правовідносин. У випадках коли спір стосується права користування державним чи комунальним житловим фондом, то ці правовідносини регулюються нормами ЖК України, а коли спір стосується права користування приватним житлом, то такі відносини регулюються також цивільним законодавством. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі судового рішенні від 26 лютого 2014 року, право власності на яке, на час звернення до суду з цим позовом, зареєстроване за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 2015 року, тому може вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю. За нормою частини другої статті 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику. Захист права власності здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто шляхом застосування належної форми, за\-собів і способів захисту. Для захисту застосовується юрисдикційна форма захисту, тобто діяльність уповноважених державних органів, які здійснюють комплекс організаційних заходів для захисту пору\-шених прав. Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном. Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних правовідносин договірних відносин. Характерною ознакою такого порушення права власності є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення/вселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 653/1096/16) Як убачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог є усунення перешкод відповідачем у здійснення права власності позивача шляхом його вселення до спірної квартири та виселення відповідача з квартири [ADDRESS] та належить позивачу на праві власності, оскільки відповідач чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні позивачем його права власності. Згідно частинами першою, п`ятою, шостою та сьомою 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на те, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , на підставі чинного судового рішення, а відповідач, який не є членом сім`ї позивача і з якою будь-яких домовленостей щодо його проживання у квартирі між сторонами не існує, чинить перешкоди позивачу у користуванні власністю, суд приходить до висновку про наявність підстав для усунення позивачу перешкод шляхом виселення відповідача та вселення позивача до свого житла. Отже, за наявності судового рішення, яке набрало законної сили, якими встановлені обставини правомірності набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру, які не підлягають доказуванню в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України, усі доводи [PERSON] щодо незгоди відповідача з набуттям позивачем права власності на квартиру є помилковими та безпідставними. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, що її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом з тим Верховний Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача як власника спірного майна захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Суд, оцінивши виселення відповідача із спірної квартири на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дійшла висновку, що виселення відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що відповідач має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Слід зазначити, що реєстрація місця проживання особи тісно пов`язана з її правами на володіння та користування житлом, а тому відповідач не є тією особою, що може стати безхатченком. Таке виселення відповідача переслідує легітимну мету, зазначену у частині другій статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, - захист права власності на спірне майно позивача. Отже виселення відповідача із спірної квартири не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 984,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved