Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 12 травня 2017 року звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Березанської районної державної адміністрації до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, [PERSON] та [PERSON] , третя особа Державне підприємство "Очаківське лісомисливське господарство", у якому просив: - визнати незаконним та скасувати пункти 1, 2 рішення Коблівської сільської ради № 19 від 15 жовтня 2015 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж та надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0.0805 га (забудовані землі, землі, які використовуються для відпочинку) з кадастровим номером 4820982200:12:043:0033 для рекреаційного призначення (індивідуальне дачне будівництво) за адресою [ADDRESS] ; - визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № [NUMBER] , видане 03 листопада 2015 року [PERSON] на вказану земельну ділянку; - витребувати вказану земельну ділянку від [PERSON] у власність держави. Прокурор зазначав, що пунктом 2 рішення Коблівської сільської ради № 7 від 15 листопада 2013 року у ДП "Очаківське лісомисливське господарство" вилучено земельні ділянки загальною площею 46.8 га та переведено їх до земель запасу Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області в межах населеного пункту села Коблеве. За рахунок вказаних земель загальною площею 46,8 га пунктами 1, 2 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 15 жовтня 2015 року № 19 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надано у приватну власність [PERSON] спірну земельну ділянку та у подальшому на підставі зазначеного рішення 03 листопада 2015 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності № [NUMBER] . На підставі договору купівлі-продажу № 289 від 28 грудня 2016 року вказану земельну ділянку [PERSON] продано [PERSON] . Рішенням господарського суду Миколаївської області від 07 червня 2016 року пункт 2 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 15 листопада 2013 року № 7 визнано незаконним та скасовано, а тому спірна земельна ділянка, яку вилучено з земель державного лісового фонду і постійного користування ДП "Очаківське ЛМГ" на підставі скасованого рішення ради № 7 від 15 листопада 2013 року, фактично належить до земель лісогосподарського призначення, відведення яких у приватну власність заборонено. Прокурор посилався на те, що надання у власність [PERSON] земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва не відповідає містобудівній документації, будівельним нормам, державним стандартам і правилам, оскільки відповідно до пункту 10.17 ДБН 360-92 та пункту 6.15 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173, у трикілометровій зоні узбережжя Чорного моря будівництво об`єктів, не пов`язаних з розвитком і обслуговуванням курорту, забороняється; не передбачена можливість індивідуального дачного будівництва і Генеральним планом с.Коблеве. Спірна земельна ділянка знаходиться у межах прибережної захисної смуги уздовж моря, відстань від південної межі земельної ділянки до урізу води Чорного моря становить 174-175 м, від північної - 222-225 м., а тому може перебувати виключно у державній та комунальній власності і надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності, тому надання відповідачу [PERSON] спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, розташованої у межах прибережної захисної смуги Чорного моря, у власність для індивідуального дачного будівництва суперечить вимогам земельного, водного та лісового законодавства. Зазначена земельна ділянка належить до земель державної власності, а її власником (розпорядником) відповідно до статей 122, 149 ЗК України є Березанська РДА, тобто вибуття спірної земельної ділянки відбулося без волі власника - держави в особі Березанської РДА. Оскільки вибуття земельної ділянки відбулось без волі власника - держави в особі Березанської районної державної адміністрації, прокурор просив витребувати земельну ділянку від нинішнього власника [PERSON] на користь належного власника. Провадження у справі відкрито 13 травня 2017 року у порядку, визначеному ЦПК України (2004 року). Ухвалою суду від 06 березня 2018 року продовжено розгляд справи у порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання, відповідно до правил ЦПК України (в редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року). 20 серпня 2018 року судом відмовлено у задоволенні клопотань представника відповідача [PERSON] [PERSON] про залишення позовної заяви без розгляду та про закриття провадження у справі. Ухвалою суду від 20 серпня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 20 квітня 2021 року судом залучено Миколаївську районну державну адміністрацію як правонаступника відповідача Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області. 31 липня 2023 року судом задоволено клопотання прокурора про залучення до участі у справі правонаступника третьої особи Державного спеціалізованого господарського підприємства "ЛІСИ УКРАЇНИ". У судовому засіданні прокурор заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. У відповіді на відзив відповідача [PERSON] від 30 березня 2018 року та на відзив відповідача [PERSON] від 04 квітня 2018 року прокурор посилався на необгрунтованість доводів відповідачів. Зазначав, що твердження відповідача про те, що в силу п.4 ст.31 ЛК України належним позивачем у справі має бути Миколаївська облдержадміністрація, а не Березанська РДА, яка згідно з п.4 ст.32 ЛК України уповноважена видавати розпорядження про виділення лісових ділянок державної форми власності лише для тимчасового користування, є помилковими, оскільки спірні правовідносини стосуються не лісової ділянки, а земельної ділянки лісогосподарського призначення., яка відноситься до земель державної власності, а її власником (розпорядником) є Березанська РДА. Зазначав про недоведеність відповідачем того, що спірна земельна ділянка вибула з постійного користування ДП "Очаківське ЛМГ" та перейшла з державної у комунальну власність у законний спосіб; факт входження спірної земельної ділянки до складу території с. Коблеве не означає, що на неї автоматично поширюється правовий режим комунальної власності, так як землі, які перебувають у постійному користуванні державних підприємств, незалежно від їх місцезнаходження, належать до земель державної власності, а власником земель державної власності у межах населеного пункту є районна державна адміністрація, тому саме вона наділена повноваженнями розглядати заяви про добровольну відмову від права постійного користування ділянками та приймати відповідні розпорядження. Березанською РДА не приймалось розпорядження про вилучення або припинення права постійного користування ДП "Очаківське ЛМГ" спірною земельною ділянкою та не погоджувався перехід права власності на цю ділянку до Коблівської сільської ради або інших осіб. Крім того, ДП "Очаківське ЛМГ" не відмовлялось від права постійного користування спірною земельною ділянкою, рішення (розпорядження) про її вилучення до ДП не надходили. У наданих до суду відзиві та запереченнях проти відповіді на відзив представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на недоведеність того, що спірна земельна ділянка віднесена до категорії земель лісогосподарського призначення та земель державної власності. Вважає, що Березанська РДА не мала повноважень розпоряджатися спірної земельною ділянкою, належним позивачем може бути лише Миколаївська ОДА. Крім того, земельна ділянка перебуває у межах населеного пункту с.Коблеве, а тому на підставі ст.83 ЗК належить до комунальної власності Коблівської сільської ради. Зазначав, що спірна земельна ділянка станом на 15 грудня 2015 року не входила до складу земель Держлісфонду, зокрема, не входила до масив земель площею 46,8 га, вилучених у ДП "Очаківське ЛМГ" рішенням Коблівської сільської ради від 15 листопада 2013 року №7. Посилався на недоведеність посилань прокурора про порушення вимог містобудівної документації; відповідно до Генерального плану с.Коблеве земельна ділянка знаходиться у межах населеного пункту, але не у межах прибережної захисної смуги; заборона розміщення у рекреаційній зоні с.Коблеве об"єктів дачного будівництва Генеральним планом не передбачена, а відповідно до Класифікатора видів цільового призначення земель землі рекреаційного призначення надаються також і для індивідуального дачного будівництва та можуть перебувати у приватній власності, що відповідає положенням ст.ст.50-52 ЗК України. Посилався також на те, що землі рекреаційного, лісогосподарського призначення і землі водного фонду - це різні категорії земель, а тому вимога про встановлення прибережних захисних смуг поширюється лише на землі водного фонду; у свою чергу, вимоги Водного чи Лісового кодексу не поширюються на землі рекреаційного або лісогосподарського призначення; тому вважав, що надана у власність [PERSON] земельна ділянка, яка віднесена до земель рекреаційного призначення, не належить і не може належати до земель водного або лісового фонду. Також зазначав, що межі водоохоронної зони та прибережної захисної смуги в с.Коблеве не встановлені, а тому тверження прокурора про їх порушення є безпідставними. Посилався на законність набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку, у зв"язку з чим підлягає застосуванню стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Разом з тим, прокурором не зазначено, у чому полягає суспільний інтерес та якою є мета заявлених ним позовних вимог. Зазначав, що посилання прокурора на підзаконні акти радянського періоду та ДБН 360-92 є необгрунтованим у зв"язку з наявністю відповідних законодавчих актів України, що регулюють спірні питання, а також нерелевантність зазначених прокурором Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів та постанови КМУ від 08 травня 1996 року № 486, які не стосуються прибережних захисних зон. Звертав увагу на те, що прокурором не додано копію свідоцтва про право власності, яке він просить скасувати, та не залучено до участі у справі орган, який видав зазначений документ. Тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. У наданих до суду відзиві та запереченнях проти відповіді на відзив представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову заперечував з тих же підстав. Представник Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі та підтримання заявлених вимог (а.с.274, т.2). Представник відповідача Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , представник третьої особи - ДП "Ліси України" у судове засідання не з`явилися та не повідомили про причину своєї неявки, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Оскільки учасники справи неодноразово повідомлялись судом про час та місце слухання справи, про наявність поважних причин неявки до суду не повідомили, виклали свою позицію у наданих до суду заяв по суті справи, суд на підставі ст.223 ЦПК України прийшов до висновку, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи та розглянув справу без участі осіб, що не з`явились у судове засідання. Встановлені судом обставини з посиланням на докази, що їх підтверджують З матеріалів справи судом встановлено, що пунктами 1, 2 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 15 жовтня 2015 року № 19 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для рекреаційного призначення (індивідуального дачного будівництва), яка розташована на території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, вилучено із земель, не наданих у власність або постійне користування, та надано безкоштовно у власність [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 4820982200:12:043:0033 площею 0.0805 га (забудовані землі, які використовуються для відпочинку) для рекреаційного призначення (індивідуальне дачне будівництво) в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, с.Коблеве, вул.Східна, 4/3 (т.1, а.с.12-14). Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна, державним реєстратором Березанського районного управління юстиції 03 листопада 2015 року видано [PERSON] свідоцтво № 46872930 про право власності на вказану земельну ділянку; на підставі договору купівлі-продажу № 289 від 28 грудня 2016 року право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за [PERSON] (т.1, а.с.15-16). Відповідно до листа ВО "Укрдержліспроект" від 14 лютого 2017 року № 96, земельні ділянки, серед яких земельна ділянка з кадастровим номером 4820982200:12:043:0033, станом на 01 січня 2004 року знаходились на території державного лісового фонду кв.39 вид.16 Березанського лісництва ДП "Очаківське ЛМГ". При виконанні базового лісовпорядкування 2013 року вилучені зі складу земель державного лісового фонду на підставі рішення Коблівської сільської ради № 7 від 15 листопада 2013 року; перебування спірної земельної ділянки у межах кварталу 39 підтверджено також фрагментом накладки земельних ділянок та картографічної бази даних кв. [ADDRESS] станом на 01 січня 2004 року (т.1, а.с.17-18). За інформацією, наданою Відділом Держгеокадастру у Березанському районі Миколаївської області, за даними Національної кадастрової системи спірна земельна ділянка знаходиться на відстані від урізу води Чорного моря до південної межі - 174-175 метрів, до північної - 222-225 метрів (т.1, а.с.22), що узгоджується з даними публічної кадастрової карти України (т.1, а.с.18). Відповідно до акта обстеження земельної ділянки (т.1, а.с.24), на спірній земельній ділянці відсутні будь-які забудови; за повідомленням Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, у базі даних Управління відсутні документи дозвільного та декларативного характеру, які дають право на виконання підготовчих і будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об"єктів замовником [PERSON] (т.1, а.с.23). Щодо розміщення земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги Відповідно до ч.1 ст.60 Земельного кодексу України, ч.1 ст.88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил). Статтею 1 Водного кодексу України прибережна захисна смуга визначена як частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Відповідно до п.11 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486, водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води. На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови (п.10). Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене ст.88 ВК України, а тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність останньої, оскільки її розміри встановлені законом (такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц). Проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги на вказаній території (т.2, а.с.198-213) на момент прийняття оскаржуваного рішення не був затверджений, що сторонами не оспорюється, а тому не може бути взятий до уваги як доказ правомірності відведення земельної ділянки. Населений пункт село Коблеве не відноситься до категорії міст і селищ міського типу, а тому положення п.10 Порядку щодо встановлення прибережної захисної смуги відповідно до існуючих умов забудови не поширюються на спірну земельну ділянку. Отже, спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги Чорного моря, а відповідні заперечення представників відповідачів не грунтуються на нормах законодавства. Абзацом четвертим частини третьої статті 60 ЗК України прямо передбачено, що прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського і внутрішнього водного транспорту, а тому суд вважає безпідставним заперечення представників відповідачів щодо неможливості встановлення прибережних захисних смуг на землях рекреаційного та лісогосподарського призначення. Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює частина третя статті 85 ВК України). Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (частина перша статті 90 ВК України; абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів). У межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманів забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені (частина друга статті 113 ЗК України). Можливість передання земельних ділянок у межах прибережної захисної смуги у приватну власність для індивідуального дачного будівництва законом не передбачена. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, є підставою для відмови у дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (ч.7 ст.118 ЗК України). Таким чином, Коблівською сільською радою всупереч зазначеним нормам законодавства передано у приватну власність земельну ділянку, що знаходиться у межах прибережної захисної смуги, для потреб, не передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Щодо дотримання вимог містобудівної документації Відповідно до ст.17 Закону України "Про основи містобудування" основою для вирішення питань про вилучення (викуп), передачу (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація. Абзацом 2 ст.48 Закону України "Про охорону земель" передбачено, що розміщення і будівництво об`єктів житлово-комунального, промислового, транспортного, іншого призначення здійснюються відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів. Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил), у яких зобороняється, зокрема, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів (пункт "г" ч.2 ст.61 ЗК України, п.4 ч.1 ст.89 ВК України п.п.4 абз.3 п.2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів). Згідно з п.10.17 ДБН 360-92, які відповідно до ст..1 Закону України "Про будівельні норми" є обов`язковими у сфері будівництва, містобудування та архітектури, у трикілометровій зоні узбережжя Азовського і Чорного морів забороняється будівництво індивідуального житла, крім населених пунктів, вказаних у розпорядженні Кабінету Міністрів України. На час виділення земельної ділянки у власність [PERSON] чинною містобудівною документацією був Генеральний план с.Коблеве, затверджений рішенням Коблівської сільської ради від 12.12.2014 року № 28, відповідно до якого спірна земельна ділянка розташована на території рекреаційних закладів, що сторонами не оспорюється та підтверджено листом Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації від 02.03.2017 року (а.с.21); відповідно до п.6.2 пояснювальної записки до генерального плану, рекреаційна зона формується на півдні населеного пункту та представлена існуючими рекреаційними закладами, які хаотично розташовані вздовж узбережжя Чорного моря, забудова яких потребує упорядкування. Генеральним планом передбачається її подальший розвиток з урахуванням на території с.Коблеве регіонального ландшафтного парку «Тілігульський». Враховуючи необхідність дотримування основних завдань та умов використання територій, визначених Положенням про РЛП «Тілігульський», пропонується створення та благоустрій зони стаціонарної рекреації, яка буде представлена пансіонатами сімейного типу, кемпінгами та мотелями; крім того, у цій зоні передбачається розвиток спортивно-видовищного, культурно-пізнавального та екстремального туризму, намічається розміщення ряду об`єктів, що приваблюють туристів: фестивального комплексу, спортивних центрів, яхт-клубу, серфстанції, екстримпарку, пейнтбольного та покерного клубу, дартс-клубу. Разом з тим, незважаючи на відсутність прямої заборони індивідуального дачного будівництва, Генеральним планом с.Коблеве не передбачено можливість такого будівництва у рекреаційній зоні, що відповідає вимогам п.3.38, 3.40 ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", затверджених наказом Держкоммістобудування №44 від 17.04.1992 р., за яким дачні і садівницькі поселення розміщуються за межами населених пунктів; будівництво нових дачних та садівницьких поселень на територіях, де діють планувальні обмеження, встановлені чинним законодавством, санітарними нормами та правилами, а також на резервних позаміських територіях, які передбачені містобудівною планувальною документацією для подальшого розвитку міст та поселень, інженерної і транспортної інфраструктури, не допускається. Отже, надання земельної ділянки відповідачу [PERSON] для індивідуального дачного будівництва суперечить містобудівній документації та діючим будівельним нормам, державним стандартам і правилам. Щодо віднесення земельної ділянки до земель державного лісового фонду З повідомлення ВО "Укрдержліспроект" від 14 лютого 2017 року № 96 з фрагментом накладки земельних ділянок та картографічної бази даних публічної кадастрової карти України вбачається, що станом на 01 січня 1004 року спірна земельна ділянка знаходилась на території державного лісового фонду кв.39 вид.16 Березанського лісництва ДП "Очаківське ЛМГ". Дані про вилучення вказаної земельної ділянки зі складу державного лісового фонду ВО «Укрдержліспроект» не надавались (т.1, а.с.17-18). Відповідно до наданого представником відповідача [PERSON] [PERSON] висновку судової земельно-технічної експертизи (т.2, а.с.36-39) спірна земельна ділянка фактично знаходиться у серединній частині меж кварталу ур."Коблеве" № 39 виділ № 32. Пунктом 2 рішення Коблівської сільської ради № 7 від 15 листопада 2013 року (т.1, а.с.181), який скасовано рішенням Господарського суду Миколаївської області від 07 червня 2016 року (т.1, а.с.19-20), вилучено у ДП "Очаківське ЛМГ" земельні ділянки загальною площею 46.8 га та переведено їх до земель запасу Коблівської сільської ради. Як вбачається з вказаного рішення, у якому перелічено нумерацію виділів та кварталів вилучених земельних ділянок, із земель кварталу 39 ДП "Очаківське ЛМГ" вилучено виділи 10, 18, 19; ні виділ 16, ні виділ 32 кварталу 39 рішенням Коблівської сільської ради № 7 від 15 листопада 2013 року у ДП "Очаківське ЛМГ" не вилучались. Отже, посилання прокурора на належність спірної земельної ділянки до складу земель, незаконно вилучених рішенням № 7 від 15.11.2013 року у ДП "Очаківське ЛМГ", не підтверджено доказами у справі. Разом з тим, відповідачами не спростовано ті обставини, що надана [PERSON] земельна ділянка входила до складу земель державного лісового фонду та перебувала у користуванні ДП "Очаківське ЛМГ", що підтверджується також листом ДП "Очаківське ЛМГ" від 05.12.2017 року № 369 (т.1, а.с.159) та копією планшету № 7 лісовпорядкування 2003 року (т.1, а.с.187); крім того, відповідачами не надано також належних і допустимих доказів того, що спірна земельна ділянка вибула з постійного користування ДП "Очаківське ЛМГ" та перешла з державної у комунальну власність у законний спосіб, що вбачається також і з інформації Березанської РДА про відсутність рішень про вилучення або припинення права постійного користування ДП "Очаківське ЛМГ" спірною земельною ділянкою або ж погодження переходу права власності до Коблівської сільської ради чи інших осіб (т.2, а.с.9) та інформації ДП "Очаківське ЛМГ" про відсутність рішень про вилучення спірної земельної ділянки і згоди з таким вилученням та заяв про відмову від права користування (т.2, а.с.10). Надана ДП "Очаківське ЛМГ" у листі № 378 від 11.12.2017 року (т.1, а.с.183) інформація про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 4820982200:12:043:0033 станом на 15 жовтня 2015 року не входила до складу земель Держлісфонду, а також інформація Коблівської сільської ради № 1573 від 31 жовтня 2017 року (т.1, а.с.189) про включення земельної ділянки кадастровий номер 4820982200:12:043:0033 у межі с.Коблеве за рішенням № 2 Миколаївської обласної ради «Про встановлення та зміну межі населеного пункту Коблеве Березанського району Миколаївської області» від 23 вересня 2011 року не містять підстав для такого висновку та суперечить сукупності інших досліджених судом доказів. Рішенням Миколаївської обласної ради № 2 від 23 вересня 2011 року «Про встановлення та зміну межі населеного пункту Коблеве Березанського району Миколаївської області» включено до межі населеного пункту Коблеве земельну ділянку загальною площею 1235,5108 га із земель державної власності, не наданих у власність або користування, та земель, наданих у власність, оренду чи постійне користування, у тому числі лісові землі 54,3414 га. Зазначене рішення не містить відомостей про належність земельної ділянки з кадастровим номером 4820982200:12:043:0033 до земель, включених до межі населеного пункту Коблеве, а також відомостей про передачу земель державної власності до комунальної власності територіальної громади, як це мало бути відповідно до п. «а» ч.4 ст.83 ЗК України (у редакції, що діяла на момент прийняття рішення № 2 від 23 вересня 2011 року). У комунальній власності перебувають, зокрема , усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності (п."а" ч.2 ст.83 ЗК України). Підпунктом "а" пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» передбачено, що у державній власності залишаються розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук, державних галузевих академій наук. До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (ч.1 ст.55 ЗК України, ч.1 ст.5 ЛК України) Таким чином, спірна земельна ділянка входила до складу земельної ділянки лісогосподарського призначення, що знаходилась у користуванні державного підприємства "Очаківське ЛМГ", та на підставі п.п."а" п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» перебувала у державній власності та не вибула з неї і з постійного користування ДП "Очаківське ЛМГ" у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Згідно з п."ґ" частини 4 зазначеної статті, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (ч.1 ст.55 ЗК України, ч.1 ст.5 ЛК України) Частиною 2 ст.56 ЗК України установлено, що громадянам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.122 ЗК України (у редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення), сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб; районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення водного господарства, будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті, індивідуального дачного будівництва. Відповідно до норм ч.5 ст.116 ЗК України (в редакції, що була чинною на момент прийняття рішення), земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. На підставі ст.149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом; вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до ч.5 ст.149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності (крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті), які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті. Сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу (ч.3 ст.149 ЗК України). Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка на момент прийняття рішення Коблівської сільської ради Березанського району №19 від 15 жовтня 2015 року перебувала у державній власності та знаходилась у межах с.Коблеве, на підставі ч.3 ст.122 ЗК України повноваження щодо розпорядження вказаною земельною ділянкою належали Березанській районній державній адміністрації, а тому Коблівською сільською радою надано земельну ділянку у приватну власність відповідача [PERSON] поза волею належного власника. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 року №610-р "Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками", яке було чинним на момент прийняття оскаржуваного рішення, з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок (далі - ділянки) Міністерству екології та природних ресурсів, Міністерству аграрної політики та продовольства, Міністерству оборони, Державному агентству лісових ресурсів та Державному агентству земельних ресурсів до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері заборонено приймати рішення про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення, крім випадків, коли за умови обґрунтування неможливості реалізації альтернативних варіантів вирішення питання ділянки вилучаються і передаються у постійне користування та/або в оренду для будівництва, реконструкції та капітального ремонту залізничних ліній та автомобільних доріг загального користування; для розміщення кладовищ та за рішенням Кабінету Міністрів України - для: будівництва та обслуговування об`єктів енергетичної інфраструктури (газо-, нафтопроводів, газових та нафтових терміналів, газових та нафтових свердловин, ліній електропередачі, електростанцій, електропідстанцій, розподільних пунктів, ядерних установок); видобування корисних копалин відповідно до спеціальних дозволів на користування надрами; облаштування державного кордону та будівництва пунктів пропуску через нього; забезпечення відбудови та функціонування монастирів на місцях їх історичного заснування; будівництва, реконструкції та капітального ремонту об`єктів, визначених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу; розміщення інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції; створення та забезпечення функціонування об`єктів природно-заповідного фонду і виробничо-соціальних об`єктів, необхідних для ведення лісового господарства; розміщення інших об`єктів, вилучення і надання ділянок для яких здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України. Таким чином, вилучення земель лісогосподарського призначення з передачею їх у власність громадян заборонено. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що на земельну ділянку площею 0,0805 га кадастровий номер 4820982200:12:043:0033 на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 03 листопада 2015 року реєстраційною службою Березанського РУЮ Миколаївської області зареєстроване право власності за [PERSON] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 25822272 від 03 листопада 2015 року) (т.1, а.с.15-16). З вказаної інформації також вбачається, що за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу № 289 від 28 грудня 2016 року, [PERSON] продав спірну земельну ділянку [PERSON] , про що 28 грудня 2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором внесено запис №18376198. Разом з тим, як встановлено судом, набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку є неможливим в силу закону. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 16ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа,так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 4/1415/19). Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68)). Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387 - 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 сформувала висновки (пункти 90-91), що витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з володіння кінцевого набувача треба розглядати як віндикаційний позов, заявлений на підставі статей 387-388 ЦК Українивласником з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію за власником права власності на відповідну ділянку («книжкове володіння»). Подібний висновок є також у постанові від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 84). До того ж для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, державних актів, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Оскільки спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, і заволодіння нею відбулось всупереч вимогам закону, а тому з огляду на встановлені фактичні обставини справи та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин, належним способом захисту порушеного права є саме витребування спірної земельної ділянки від кінцевого власника, за яким вона зареєстрована на праві власності. Для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження N 14-208цс18, пункт 86)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі N 911/3681/17 (провадження N 12-97гс19, пункт 39), від 11 лютого 2020 року у справі N 922/614/19 (провадження N 12-157гс19)). Частина 1 ст.18 Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно. Отже, свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином або підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку у даному спорі, та втрачає свою юридичну силу у зв"язку зі скасуванням документа, що підтверджував право. Тому вимоги прокурора в частині визнання незаконними та скасування пунктів рішення Коблівської сільської ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно задоволенню не підлягають, оскільки не є належними та ефективними способами захисту прав власника на спірну земельну ділянку; у іншій частині вимог Щодо правомірності втручання держави у право особи на мирне володіння майном Спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення та розміщена у прибережній захисній смузі Чорного моря, на відстані 174-175 м. від південної межі земельної ділянки до урізу води Чорного моря та на відстані 222-225 м. від південної межі земельної ділянки до урізу води Чорного моря; законом обмежується передання земельних ділянок та прибережних захисних смуг у приватну власність, як вже було зазначено вище. Відповідно до ч.3 ст.13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля (частина перша статті 50 Конституції України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (постанова у справі № 488/2807/17 від 18 січня 2023 року). Контроль за використанням земельних ділянок лісогосподарського призначення згідно з їх цільовим призначенням є важливим, враховуючи, зокрема, обмеженість кількості земель цієї категорії, їхнє значення для держави, а також суспільну зацікавленість у попередженні незаконних рубок, пошкоджень, ослаблення, іншого шкідливого впливу на лісовий фонд, у попередженні вичерпання, виснаження лісових ресурсів, у захисті від знищення їх тваринного і рослинного світу. Такий інтерес є як загальнодержавним, так і локальним інтересом членів відповідної територіальної громади, що виражається у підвищеній увазі до збереження безпечного довкілля, у непогіршенні екологічної ситуації. Такий же інтерес існує і щодо збереження земель водного фонду з метою захисту вод, безпечного довкілля, непогіршення екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству. Отже, витребування спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, що розміщена у прибережній захисній смузі Чорного моря та протиправно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням цього майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим правовим режимом відповідної земельної ділянки. Заволодіння приватними особами земельними ділянками лісогосподарського призначення та землями прибережних захисних смуг водних об"єктів всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. У цій справі суспільний інтерес спрямований на витребування спірної земельної ділянки з володіння кінцевого набувача на користь держави для задоволення суспільної потреби у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності держави на цю ділянку, а саме у збереженні лісового фонду; у недопущенні передання земель лісогосподарського призначення та водного фонду у приватну власність усупереч чинному законодавству; у недопущенні маніпуляцій із цільовим призначенням таких земель шляхом їхнього виділення для індивідуального дачного будівництва, у відновленні законності під час вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок лісового фонду та прибережної водоохоронної смуги із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права відносно земельної ділянки, набуття якої у приватну власність є неможливим відповідно до закону. Оцінюючи наявність або відсутність добросовісності набувачів майна, суд звертає увагу на те, що відповідачі в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки, яка розміщена на відстані близько 200 м. від урізу води Чорного моря, проявивши розумну обачність, могли та повинні були знати хоча б про те, що ця ділянка входить до законодавчо встановлених меж прибережної захисної смуги, тобто не може бути призначеною для індивідуального дачного будівництва та взагалі для передання у приватну власність, у зв"язку з чим поведінку відповідачів щодо набуття права власності на спірну земельну ділянку не можна вважати добросовісною. Суд зважає також на те, що Генеральний план села Коблеве, який не передбачав індивідуального дачного будівництва на території рекреаційної зони, та яким не встановлені межі прибережної захисної смуги, є доступною для ознайомлення документацією; заборона дачного будівництва у межах населених пунктів міститься у п.3.38, 3.40 ДБН 360-92 Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, затверджених наказом Держкоммістобудування №44 від 17.04.1992 р. (які були чинними на час прийняття оскаржуваного рішення), за якими дачні і садівницькі поселення розміщуються за межами населених пунктів; будівництво нових дачних та садівницьких поселень на територіях, де діють планувальні обмеження, встановлені чинним законодавством, санітарними нормами та правилами, а також на резервних позаміських територіях, які передбачені містобудівною планувальною документацією для подальшого розвитку міст та поселень, інженерної і транспортної інфраструктури, не допускається. Доступними для відповідачів були і положення Водного, Земельного та Лісового кодексів України. Тому немає жодних підстав вважати, що відповідачі були добросовісними та не могли співвіднести чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості. З огляду на викладене вище у втручанні держави у право мирного володіння відповідачами спірною земельною ділянкою прибережної захисної смуги та лісогосподарського призначення є легітимна мета контролю за використанням цієї ділянки за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами; проявивши розумну обачність, відповідачі могли і повинні були знати про неможливість набуття земельної ділянки у приватну власність, а тому відсутні підстави для висновку про те, що втручання у право володіння тим об"єктом, яким відповідачі за добросовісної поведінки не могли отримати, є для них надмірним тягарем. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь прокуратури сплачені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог (за вимогу майнового характеру - 1600,00 грн.) та судові витрати за подання заяви про забезпечення позову (800,00 грн.). Враховуючи викладене,

Outcome: partial