Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

У липні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати недійсним з моменту вчинення договір іпотеки від 18 листопада 2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М., зареєстрований в реєстрі за № 5138. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] , яку він придбав за договором купівлі-продажу квартири від 27 жовтня 2016 року та цього ж дня зареєстрував на неї право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На час придбання квартири були відсутні будь-які обтяження чи іпотека. Позивач зазначає, що 14 травня 2021 року йому стало відомо, що заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року витребувано квартиру [ADDRESS] від нього на користь [PERSON] . На підставі вказаного рішення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 січня 2020 року право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] . За його заявою ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва віл 26 листопада 2021 року вищевказане заочне рішення від 30 травня 2018 року було скасовано. На підставі цієї ухвали було скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] на спірну квартиру. Разом з тим, 18 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про іпотеку та запис про обтяження квартири [ADDRESS] . Підставою для державної реєстрації зазначено договір іпотеки від 18 листопада 2020 року, укладений між [PERSON] , як іпотекодавцем, та [PERSON] , як іпотекодержателем. Позивач вважає, що договір іпотеки від 18 листопада 2020 року, вчинений виходячи із твердження про наявність у [PERSON] права власності на квартиру на підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року, яке 26 листопада 2021 року скасовано, не відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України, оскільки був укладений не власником квартири, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з указаним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 липня 2022 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 23 листопада 2022 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи, в яких вона зазначає, що при посвідченні договору іпотеки нею не було порушено чинного законодавства, оскільки на підтвердження права власності [PERSON] на спірну квартиру їй було надано рішення суду, після чого, вона встановила особи сторін та роз`яснила їм зміст відповідних норм чинного законодавства. У подальшому, сторони надали згоду на укладення між ними договору позики та іпотеки. Після цього, приватним нотаріусом було встановлено відсутність обтяжень, арештів, застережень у Державних реєстрах щодо об`єкта нерухомого майна, яке є предметом договору іпотеки та щодо суб`єкта (власника) у державному реєстрі рухомого майна. Потім, вона підготувала проєкти усіх необхідних заяв та згод подружжя і надала ці проєкти для ознайомлення сторонам, після узгодження яких, сторони підписали договори та розрахувались між собою. Після усіх вище перелічених дій, приватний нотаріус зареєструвала відповідну нотаріальну дію за реєстровим № 5140. 29 листопада 2022 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , поданий його представником [PERSON] , в якому заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що позов є необґрунтованим та безпідставним, оскільки відсутні підстави для визнання договору іпотеки від 18 листопада 2020 року недійсним, зокрема, спірна квартира належить на праві власності відповідачу, право власності не припинено і не скасовано, водночас, у провадженні Солом`янського районного суду міста Києва перебуває справа про захист права власності в порядку віндикаційного позову. Крім того, в момент укладення договору іпотеки між сторонами було додержано загальні вимоги, які необхідні для чинності правочину: зміст правочину не суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; предмет іпотеки на праві власності належав відповідачу; особи, які вчинили відповідний правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. Також, ні ЦК України, ні Законом України «Про іпотеку» не передбачено як підставу для визнання недійсності договору іпотеки скасування судового рішення. Інших підстав для визнання правочину недійсним цивільним законодавством не передбачено, а перелік передбачений статтею 215 ЦК України є вичерпним і має бути дотриманим саме в момент вчинення правочину. Враховуючи викладене, договір іпотеки між [PERSON] та [PERSON] від 18 листопада 2020 року укладено з дотриманням усіх вимог цивільного законодавства. Окрім того, відповідач вважає, що позивачем не доведено та не обґрунтовано яким чином порушені його права при укладенні договору іпотеки та яке відношення він має до правовідносин між відповідачами, що виникли з оспорюваного договору іпотеки. Також, позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки визнання договору іпотеки недійсним не призведе до відновлення його порушеного права, оскільки він не є стороною договору. З урахуванням вищевикладеного, сторона відповідача просить відмовити в задоволенні позову. 29 листопада 2022 року до суду також надійшов відзив відповідача [PERSON] , поданий її представником [PERSON] , в якому заперечує проти задоволення позову з аналогічних підстав, викладених у відзиві відповідача [PERSON] та просила відмовити в задоволенні позову. 05 квітня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, а також задоволено заяву про допит [PERSON] в якості свідка від 13 березня 2023 року. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Сторожук С. С. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Додатково зазначивши, що скасування судового рішення, на підставі якого особа зареєструвала право власності на нерухоме майно, та яке на момент передачі майна в іпотеку набрало законної сили і було чинним, само по собі (тобто без встановлення інших обставин, що можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не спростовує презумпції правомірності правочину, укладеного до скасування такого рішення, а договір іпотеки залишається чинним з моменту його реєстрації в Державному реєстрі іпотек. Просила відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Кравець Т. В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, просила у задоволенні позову відмовити. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, у поданих до суду письмових поясненнях просила проводити розгляд справи у її відсутність. За загальним правилом частини першоїстатті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність позивача та третьої особи. За загальним правилом статей15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першоюстатті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд установив, що згідно з договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловою О. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 274, 27 жовтня 2016 року позивач придбав квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі вказаного договору позивачем 27 жовтня 2016 року було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуженні об`єктів нерухомого майна № 71899449 від 01 листопада 2016 року. Зі змісту вищевказаної довідки вбачається, що на момент реєстрації права власності відомості про реєстрацію іпотеки, обтяжень чи заборон відчуження були відсутні. 30 травня 2018 року заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва витребувано квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] від [PERSON] на користь [PERSON] . На підставі зазначеного рішення та договору купівлі-продажу квартири, укладеного 16 квітня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] , 24 січня 2020 року право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуженні об`єктів нерухомого майна № 256829868 від 17 травня 2021 року. 18 листопада 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 200 000 грн строком на 5 років, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві вищевказану позику в строк і на умовах, визначених цим договором. Пунктом 17 вказаного договору визначено, що позичальник зобов`язується в день підписання цього договору забезпечити укладання наступних правочинів в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором позики: - договору іпотеки, за яким позичальник передає в іпотеку позикодавцю належне йому нерухоме майно - квартиру в [ADDRESS] . На виконання вищевказаної умови договору позики, 18 листопада 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого є однокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 16 квітня 2010 року. У зв`язку з викладеним, 18 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. зареєстровано обтяження нерухомого майна - іпотеку на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , номер запису про іпотеку: 39247993, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки № 233057621 від 18 листопада 2020 року. 26 листопада 2021 року ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва скасовано заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 травня 2018 року про витребування майна з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] та призначено справу до розгляду. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуженні об`єктів нерухомого майна № 293249638 від 29 грудня 2021 року вбачається, що на підставі ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 26 листопада 2021 року було скасовано реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, посилався на те, що оспорюваний договір іпотеки на відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України, оскільки був вчинений особою, яка не є власником предмету іпотеки. Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 572, 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до статті 583 ЦК України та статті 5 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавцем може бути власник майна. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 523/7609/17 (провадження № 61-15309св19). Недійсність - це така ознака правочину, який його сторони мали намір укласти чи уклали, яка має бути притаманна цьому юридичному факту на момент його вчинення. Якщо недійсність обґрунтовується обставинами, які на момент його вчинення не існували, це не може бути підставою для рішення суду про визнання його недійсним. Так само позивач у справі повинен мати право на позов у матеріальному сенсі на момент вчинення правочину (постанова Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 463/1294/19 (провадження № 61-18105св20)). Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що в ході судового розгляду судом встановлено, що на момент укладення договору іпотеки від 18 листопада 2020 року [PERSON] був власником квартири за адресою: [ADDRESS] та право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ним в державному реєстрі речових прав, що свідчить про відсутність обставин на момент вчинення правочину, якими позивач обґрунтовує його недійсність, а саме, що [PERSON] не був власником вказаної квартири на момент вчинення правочину. Крім того, у судовому засіданні в якості свідка було допитано [PERSON] , яка зазначила, що у листопаді 2020 року між нею та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики та для забезпечення виконання зобов`язання був укладений договір іпотеки, при підписанні та посвідченні якого нотаріусом було перевірено право власності [PERSON] на предмет іпотеки. До того ж, заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва про витребування квартири від [PERSON] на користь [PERSON] було скасовано ухвалою суду лише 26 листопада 2021 року, тобто на момент вчинення правочину у позивача було відсутнє право на позов про визнання його недійсним. Згідно з вимогами статей76,77,79,80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостоїстатті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене вище, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження, на момент укладення договору іпотеки [PERSON] був власником квартира, що є предметом іпотеки, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Ураховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, то судові витрати, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed