Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, який надалі уточнила шляхом зменшення позовних вимог, в обгрунтування якого зазначила, що 24.11.2007 сторони зареєстрували шлюб, від шлюбу мають неповнолітніх дітей, сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя з відповідачем не склалось через відмінність характерів, відсутність порозуміння, різні точки зору на життя та подальше існуванні сім`ї. Шлюб між сторонами фактично припинено та має формальний характер, сторони не проживають разом. За взаємною згодою сторін діти проживають з позивачем. Збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, рішення про його розірвання є остаточним. Крім того, одночасно з розірванням шлюбу, за відсутності спору між сторонами, позивач просила визначити про залишення дітей проживати з нею, на підставі висновків ВС в постанові від 15.01.2020 у справі №200/952/18. 06.11.2023 провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження. 18.01.2024 представником позивача подано заяву про зменшення позовних вимог. Ухвалою суду від 19.01.2024 прийнято заяву про зменшення позовних вимог. 26.01.2024 представником відповідача подано до суду заяву про визнання позову про розірвання шлюбу та залишення дітей проживати з матір`ю, позивачем по справі. Позивач та її представник в підготовче засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач та його представник також в підготовче засідання не з`явились, просили суд розглядати справу у їх відсутність. Представник третьої особи в підготовче засідання не з`явився, про причини неявки суду невідомо. На підставі ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим провести підготовче засідання за відсутності сторін. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Положеннями ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Провівши підготовче судове засідання в порядку ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити за його результатами рішення про задоволення позову, зважаючи на визнання відповідачем позовних вимог в повному обсязі та наявність законних підстав для задоволення позову. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] ») та [PERSON] був зареєстрований 24.11.2007 Комінтернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, свідоцтво [NUMBER] , актовий запис №740. Майновий спір між сторонами відсутній. Також встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, шлюб має формальний характер, подальше спільне проживання у шлюбі та його збереження стало неможливим. Відповідно до вимог ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно з ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є не припустимим. Відповідно до ст. 112 ч. 2 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. За таких обставин, враховуючи обопільну згоду сторін на розірвання шлюбу, подальше спільне проживання сторін і збереження сім`ї неможливе, шлюб необхідно розірвати. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.01.2020 у справі №200/952/18, за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. З огляду на те, що позивач просить залишити неповнолітніх дітей після розірвання шлюбу проживати з нею, позивачем по справі, а відповідач, в свою чергу, надав заяву про визнання позову, тому між сторонами відсутній спір щодо того, з ким із батьків буде проживати дитина. Таким чином, суд вважає, що неповнолітніх дітей після розірвання шлюбу слід залишити проживати з матір`ю. Враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то, на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК, позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, враховуючи три вимоги немайнового характеру, що становить 1610.40 грн., а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені нею витрати на сплату судового збору у розмірі 50 відсотків судового збору, тобто 1610.40 грн.

Outcome: approved