Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

27.11.2023 року [PERSON] через представника адвоката Пономарьова Олега Валентиновича звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивовано тим, що 23.03.2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у сумі 33000 гривень. Строк повернення позики сторони визначили до 01.08.2023 року, а тому цією датою він сплинув, проте відповідач станом на 25.11.2023 року кошти не повернув. На протязі всього часу, що слідує за датою 01.08.2023 року позивач неодноразово звертався до відповідача з проханнями повернути йому суму боргу за вказаним вище договором позики, але відповідач постійно ігнорує його прохання. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за вищевказаним договором позики позивач просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 23.03.2023 року в сумі 33000 гривень. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05.12.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.18-19). Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача адвокат Пономарьов О.В. подав до суду клопотання про проведення розгляду справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та не заперечують щодо заочного розгляду справи (а.с.45). Відповідач в судові засідання призначені на 17.01.2024 року, 05.02.2024\~року повторно не з`явився, про час, місце та дати судових засідань повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 26, 30). Своїм правом надати відзив на позовну заяву відповідач не скористався та не повідомив суд про причини неявки в судові засідання. Згідно ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до положень п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України» суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.03.2023 року між [PERSON] (надалі позикодавець) та [PERSON] (надалі позичальник) укладено договір позики, відповідно до пунктів 1-2 умов якого позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошову суму в розмірі 33000 гривень, що на день передачі відповідала еквівалентові суми 870 доларів США за середнім курсом їх продажу комерційними банками міста Бобринець. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено до 01.08.2023 року. При цьому повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 870 доларів США за середнім курсом продажу комерційних банків міста Бобринець (за вибором позикодавця) на день передачі грошей. Виконання зобов`язань за договором має бути здійснено готівкою у межах міста Бобринець, за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою, вказаною позикодавцем (а.с.9). Отже, зі змісту договору позики, зокрема пункту 1 слідує, що передача суми позики здійснена позикодавцем [PERSON] позичальнику [PERSON] до підписання цього договору. Пунктом 6 договору позики передбачено, що після повернення боргу позикодавцем буде видано позичальнику власноручну розписку про одержання грошей. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із\~ст.1047\~ЦК України\~договір позики\~укладається у\~письмовій формі,\~якщо його\~сума не\~менш як\~у десять\~разів перевищує\~встановлений законом\~розмір неоподатковуваного\~мінімуму доходів\~громадян,\~а у\~випадках,\~коли позикодавцем\~є юридична\~особа,\~-\~незалежно від\~суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частина перша та друга статті 207 ЦК України передбачають, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до\~ст.545\~ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частин першої-третьої статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Факт існування між сторонами договірних відносин щодо надання грошових коштів у борг знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи. Строк повернення боргу за договором позики наступив 01.08.2023 року, однак відповідач взяте на себе грошове зобов`язання в передбачений договором строк не виконав, тим самим порушив умови договору та вимоги вище наведених норм закону. Враховуючи, що під час розгляду справи підтверджені та не спростовані відповідачем обставини про наявність договірних зобов`язань між сторонами, беручи до уваги, що відповідач погодився на умови договору під час отримання позики (обов`язок повернення), протягом встановленого терміну за договором позику не повернув, тому є підстави вважати, що зобов`язання відповідача перед позивачем порушені. Зважаючи на викладене, оцінюючи належність доказів по справі, обставини на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму основного боргу в розмірі 33000 гривень за договором позики від 23.03.2023 року. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У частинах четвертій-шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатами аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. В позовній заяві позивач зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на правничу допомогу орієнтовно 12000 грн. 05.02.2024 року до закінчення судових дебатів у справі представник позивача подав заяву про розмір судових витрат, понесених позивачем у зв`язку із розглядом справи, згідно якої просив стягнути з відповідача на користь позивача 12000 грн. понесених судових витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу надано: копію договору №52 про надання правової допомоги від 21.11.2023 року (а.с.37-38); копію додаткової угоди №1 від 21.11.2023 року до договору №52 від 21.11.2023 року (а.с.39-40); копію акту приймання-передачі №1 наданої правової допомоги від 05.02.2024 року до договору №52 від 21.11.2023 року та додаткової угоди №1 від 21.11.2023 року (а.с.41), в якому міститься детальний перелік робіт, виконаних адвокатом та витрачений адвокатом час на їх виконання; копію рахунку №1 від 05.02.2024 року про сплату коштів в сумі 12000 грн. протягом 45 календарних днів після прийняття рішення судом першої інстанції (а.с.42); докази відправлення відповідачу (а.с.43-44). З урахуванням вимог статей 137, 141 ЦПК України, а саме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, оцінивши надані позивачем докази на підтвердження факту понесених витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на надання послуг з правової допомоги та їх обсягом, значенням справи для сторони. Розмір витрат на професійну правову (правничу) допомогу відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. З огляду на вищевикладене та враховуючи, що позовні вимоги було задоволено повністю, доказів неспівмірності витрат на правову допомогу відповідачем до суду не надано, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 12000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Також, у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 858 грн. 88 коп.

Outcome: approved