Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін: ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить: - стягнути з відповідачки на його користь суму заборгованості за кредитним договором №294346756, в розмірі 40 038,20 грн.; - стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 09.07.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір №294346756. 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором. 31.12.2020 додатковою угодою №26 до договору факторингу №28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції. Відповідно до реєстру боржників №149 від 31.08.2021 до договору факторингу №28/1118-01, до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за вказаним вище кредитним договором. 20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №20102022, у відповідності до умов якого, ТОВ «Таліон Плюс» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до боржників. Відповідно до реєстру прав вимоги №1 від 21.10.2022 до договору факторингу №20102022 від 20.10.2022, позивач набув право грошової вимоги до відповідачки в сумі 40 038,20 грн., яка складається із: 12 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 28 038,20 грн - сума заборгованості за відсотками. Відповідачка [PERSON] не виконала своїх зобов`язань, після відступлення позивачу права грошової вимоги, не здійснила жодного платежу для погашення кредитної заборгованості, а тому має зазначену вище заборгованість. У судове засідання представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не з`явився, хоча про місце, дату і час проведення такого був повідомленим у встановленому законом порядку. Безпосередньо у позовній заяві клопотав про розгляд справи без його участі та зазначив про відсутність заперечень щодо ухвалення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилась, хоча про місце, дату і час проведення такого була повідомленою належним чином (а.с. 42, 45). ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 22.12.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено розглядати справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 06.02.2024 постановлено провести заочний розгляд даної справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Беручи до уваги предмет спору, його значення для сторін, враховуючи, що відповідача була повідомленою у встановленому законом порядку про місце, дату і час судового засідання, однак в таке не з`явилась, представник позивача щодо ухвалення заочного рішення не заперечив, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України та ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: матеріалами справи встановлено, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачкою [PERSON] 09.07.2021 було укладено договір кредитної лінії №294346756 (а.с. 6-9, зворотні сторони). Даний договір підписаний електронним підписом відповідачки з одноразовим ідентифікатором. Сума кредиту - 12 000 грн. Кредитна лінія надається строком на 18 днів. У паспорті споживчого кредиту до договору №294346756 від 09.07.2016 (а.с. 5, зворотна сторона), визначено, зокрема, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформація щодо орієнтованої реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту, порядок повернення кредиту. 31 грудня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та «ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено додаткову угоду №26 до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 (а.с. 11-13, зворотні сторони), відповідно до якої, текст договору було викладено у новій редакції. Однак, суд звертає увагу, що сам договір факторингу №28/1118-01 про відступлення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» прав вимоги ТОВ «Таліон Плюс» позивачем надано не було. Відповідно до договору факторингу №20102022 від 20.10.2022 (а.с. 14-15, зворотні сторони), ТОВ «Таліон Плюс» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги. Згідно із витягом з реєстру прав вимоги №1 до договору факторингу №20102022 від 20.10.2022 (а.с. 16) загальна сума боргу відповідачки [PERSON] становить 40 038,20 грн. Однак, даний витяг був сформований 05.12.2023 представницею позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» та не підписаний представником ТОВ «Таліон Плюс», а тому не може бути взятий судом до уваги. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №294346756 від 09.072021, який підписаний представницею позивача (а.с. 17), станом на 30.11.2023 заборгованість за кредитним договором не погашена і її залишок становить 40 038,20 грн. Між сторонами виник спір щодо належного виконання умов кредитного договору. ІV. Оцінка суду: дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, надані стороною позивача на обґрунтування своєї позиції, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України, зокрема, як передбачено у п. 3 ч. 1 цієї статті, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц. У постанові Верховного Суду від 04.12.2018, справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Верховний Суд у постанові від 14.06.2023 у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України, у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Таким чином, суду необхідно з`ясувати обсяг і зміст прав, які перейшли до позивача, як нового кредитора від ТОВ «Таліон Плюс», а до ТОВ «Таліон Плюс» від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Так, з матеріалів справи встановлено, що договір кредитної лінії №294346756 від 09.07.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачкою [PERSON] було укладено 09.07.2021. Як зазначає позивач, 28.11.2018 було укладено договір факторингу №28/1118-01 про відступлення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» прав вимоги ТОВ «Таліон Плюс», проте у матеріалах справи даний договір відсутній. 20.10.2022 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу. Отже, на момент укладення договору факторингу №28/118-01 від 28.11.2018 ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та відповідачкою, відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «Таліон Плюс», яке в свою чергу могло б передати позивачу. Таким чином, суд вважає, що ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» є неналежним позивачем, оскільки не має права вимагати від відповідачки [PERSON] сплати заборгованості за кредитним договором, укладеним 09.07.2021 між нею та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Окрім цього, суд також звертає увагу на те, що доказів на підтвердження оплати за договорами факторингів стороною позивача не надано. Також слід зазначити, що на час укладення договорів факторингів сторонами не було досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином. Інформація про відповідачку [PERSON] , як боржницю, сформована у витязі з реєстру боржників більше ніж як через рік після укладення договору факторингу. З урахуванням наведеного вище, оскільки позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до відповідачки [PERSON] за договором кредитної лінії №294346756 від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», яке відступило право грошової вимоги ТОВ «Таліон Плюс», яке у свою чергу відступило право грошової вимоги позивачу, відповідно позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не є належним позивачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови у позові. Стосовно інших доводів сторони позивача, суд зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення. Обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різним, залежно від характеру рішення. В рішенні Європейського суду з прав людини, у справі «Серявін та інші проти України» вказано, що п. 1 ст. 6 Конвенції, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не має сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку є різним, залежно від характеру рішення. V. Розподіл судових витрат між сторонами: відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача. Оскільки у позові відмовлено, питання судові витрати понесені позивачем не вирішується. На підставі вищевикладеного, ст. 3, 4, 207, 215, 267, 512, 514, 516, 517, 526 ЦК України, ст. 13, 141 ЦПК України та

Outcome: dismissed