Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Свої вимоги про стягнення аліментів позивач мотивує тим, що з 27.09.2014 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 14.11.2019 року. Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, їхній спільний з відповідачем син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. З самого народження дитини відповідач ухиляється від утримання дитини, грошових коштів в добровільному порядку не надає. Дитина потребує значних матеріальних витрат на утримання, вихованні та розвиток, проходить курси лікування у психолога та логопеда. Вона має невисокий дохід, сплачує орендну плату за квартиру, тому їй важко одній утримувати дитину. Відповідач працює, має високий дохід, забезпечений житлом, має легковий автомобіль, батьки відповідача матеріальної допомоги не потребують, аліментів він не сплачує, проблем зі здоров`ям не має. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі частини його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 23.11.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 18.12.2023 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлений позов. У даному відзиві відповідач частково не погоджується з позовними вимогами, вказуючи на те, що після розлучення з позивачем він піклується про дитину, по можливості зустрічається з нею, приймає активну участь у її вихованні, розвитку, слідкує за станом здоров`я сина, купує йому одяг, їжу, ліки, турбується про його освіту та забезпечує фінансово всі його потреби, що підтверджується квитанціями про переказ грошових коштів позивачу. З урахуванням наведеного, відповідач заперечує проти тверджень позивача про те, що він ухиляється від утримання сина. Крім того, відповідач зауважив, що відсутні докази щодо проходження сином курсів лікування у психолога та логопеда, витрат на ці послуги, а також позивачем не надано жодних доказів на понесення нею витрат на сина. Позивачем також не надано доказів щодо його високого матеріального стану, а жодного транспортного засобу він у власності не має. Як зазначає відповідач, на даний час він перебуває у зоні проведення активних бойових дій, у нього на утриманні перебуває вагітна дружина, він завжди утримував свого сина і ніколи не уникав свого батьківського обов`язку. Відтак, відповідач вважає, що достатнім та справедливим розміром аліментів є частина його доходів, але не більше трьох прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку і не менше частини прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, визначену чинним законодавством, в зв`язку із чим просить задовольнити позовні вимоги частково. 25.12.2023 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву. У даній відповіді позивач вказує на те, що дитина має певні захворювання: проблеми з розвитком, та потребує занять з практичним психологом, з вчителем-логопедом, з вчителем дефектологом, з вчителем-реабілітологом. Також, 14.12.2023 року дитина пройшла обстеження у лікаря-офтальмолога зі скаргами на погіршення зору, рекомендовано медикаментозне лікування та повторна консультація. Відтак, позивач вважає, що погіршення стану здоров`я дитини не носить короткострокового характеру, а є стійким розладом функцій організму, який призводить до обмеження життєдіяльності дитини, а тому необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини буде визначення аліментів у розмірі частини заробітку (доходу) відповідача, щомісячно. При цьому позивач вважає, що у відповідача, з врахуванням пільг, наданих йому законодавством, як учаснику бойових дій, залишається більше грошових коштів, отриманих ним у вигляді заробітку за місяць, що додатково підтверджує його можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у вказаному розмірі. Посилаючись на викладені обставини, а також на неналежність наданих відповідачем доказів, позивач просить задовольнити її вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили про їх задоволення. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надавши клопотання, в якому просить розглядати справу в його відсутність. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних доказів. Вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, сторони по справі - позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 27.09.2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 14.11.2019 року. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні також встановлено, і даний факт визнано сторонами, що на даний час син сторін проживає разом з матір`ю і між сторонами виник спір щодо матеріального утримання дитини. Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що відповідач проживає окремо, в добровільному порядку регулярної матеріальної допомоги в достатньому розмірі на утримання дитини не надає. Відповідач позовні вимоги визнав частково, вказуючи на необґрунтованість та безпідставність заявленого позивачем розміру аліментів. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України). У ст.182 СК України наведений перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Так при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ч.1ст. 182 СК України). Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено в судовому засіданні, дитина сторін проживає разом з позивачем та перебувають на її утриманні. Відповідач є працездатним, військовослужбовцем, а тому суд вважає, що він спроможний сплачувати позивачу аліменти на утримання дитини. Доказів того, що за станом здоров`я та матеріального становища відповідач не може сплачувати аліменти на утримання своєї дитини, суду не надано. Судом також враховується і добровільна сплата аліментів відповідачем та часткове визнання позовних вимог. Відповідно до роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст. 182 СК України. Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Відповідно до вимог ч.5 ст.183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Аналогічна норма міститься у п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України. За частиною 2 ст.161 ЦПК України, особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у ч.1 цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір. Позивач, скориставшись своїм правом, звернулась до суду саме в позовному провадженні та просила визначити суд розмір аліментів на утримання сина у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, суд виходить з наступного. За нормами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За нормами ч.2 ст.182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Під час визначення розміру аліментів важливим питанням є визначення обсягу грошових коштів, за наявності яких дитина матиме змогу на рівень життя для забезпечення її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку, а також змогу батька сплачувати грошові кошти у визначеному розмірі. Надаючи оцінку доводам позивача в обґрунтування визначеного нею розміру аліментів в розмірі частини від заробітку (доходу) відповідача, суд виходить з наступного. Так, обґрунтовуючи вищевказаний розмір аліментів, позивач вказує на наявність у дитини стійкого розладу функцій організму, що призводить до обмеження життєдіяльності дитини. Проте, без надання доказів цього такий розмір витрат суд вважає завищеним. Суд не приймає до уваги надані позивачем в обґрунтування вимог висновки про комплексу психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 13.09.2021 року № ІРЦ-85983/2021/275507 та від 22.12.2023 року № ІРЦ-85273/2023/479271, оскільки вони не містять зазначення медичного діагнозу та носять рекомендаційний характер. Крім того, відсутні будь-які належні докази того, що на виконання наданих рекомендацій позивачем було понесено будь-які витрати. Консультативний висновок лікаря-офтальмолога від 14.12.2023 року підстав для стягнення аліментів у вищевказаному розмірі також не дає, оскільки одноразове відвідування лікаря не свідчить про наявність стійкого розладу здоров`я дитини, що може вплинути на визначення розміру аліментів. Крім того, позивачем також не надано жодних доказів того, що за результатами вказаного обстеження дитина потребує постійного медичного нагляду та лікування і, відповідно, витрат. Окрім цього, суд звертає увагу, що одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину. Відповідно до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Аналіз указаної норми закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові, які зобов`язані нести обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. В рамках даної справи позивач вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину в порядку ст.185 СК України не заявляла. При цьому суд роз`яснює сторонам положення ч.1 ст.192 СК України, згідно якої розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень зазначила, що професійність суддів є головною гарантією високої якості судових рішень та вимагає високого рівня юридичної підготовки суддів. Невід`ємними складовими судового рішення є зрозумілість та умотивованість. Щоб мати ознаки високої якості, судове рішення повинно сприйматися сторонами по справі та суспільством у цілому як результат правильного застосування юридичних норм, справедливого судового процесу та належної оцінки фактів, а також як таке, що може бути ефективно виконаним. Лише в цьому випадку сторони будуть упевнені, що їхню справу було розглянуто й вирішено належним чином, а громадськість сприйме ухвалене рішення як фактор відновлення суспільної злагоди. Усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою, оскільки це необхідна передумова розуміння рішення сторонами та громадськістю. Для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в зрозумілому стилі, доступному для всіх. Судові рішення повинні бути умотивованими. Якість судового рішення залежить головним чином від якості його умотивованості. Належна умотивованість є обов`язковою вимогою, якою не можна нехтувати в інтересах швидкого розгляду справи. Виклад мотивів прийняття рішення не лише полегшує розуміння судового рішення та сприяє визнанню сторонами його суті, а й є насамперед гарантією проти нелегітимних рішень (свавілля). Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1 950 року (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»,від 18липня 2006року №63566/00,§ 23). При цьому, судом ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30). Таким чином, зважаючи на конкретні обставини справи, зокрема на: матеріальне становище відповідача, ураховуючи фактичні обставини справи та виходячи з закріплених ч.9 ст.7 СК України принципів справедливості, добросовісності, розумності та обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, суд дійшов висновку, що відповідач повинен і може надавати матеріальну допомогу у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно на утримання дитини. Зазначений розмір є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Інші доводи та твердження сторін на висновки суду не впливають та підстав для стягнення аліментів у більшому чи меншому розмірі не дають. Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З урахуванням вказаної норми, аліменти підлягають стягненню з 21.11.2023 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: partial