Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] 08.01.2020 року уклали договір позики. Факт передачі коштів оформлено розпискою відповідача. Зі змісту розписки вбачається, що відповідач взяла у позивача у борг суму у розмірі еквівалентному 3375 (три тисячі триста сімдесят п`ять) доларам США 00 центів під 3 % в місяць. Вказану суму зобов`язується повернути не пізніше 08 липня 2020 року. Разом з тим, зобов`язання по поверненню коштів виконані не були, а тому представник [PERSON] просить суд с тягнути з [PERSON] на користь [PERSON] основну суму боргу в розмірі 123 390 грн. 00 коп., проценти від заборгованої суми за весь час прострочення, які складають 133 272 грн. 00 коп.,суму трьох відсотків річних від простроченої суми, яка складає 9 486 грн. 00 коп., індекс інфляції від простроченої суми у розмірі 49 753 грн. 00 коп. та судові витрати. Провадження у справі відкрито 08.05.2023 р., відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. У липні 2023 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву де зазначено, що [PERSON] жодних перед позивачем не має, адже весь борг був погашений. Частина боргу у розмірі 23 030,00, що на день сплати становила 830 доларів США була погашена за рахунок банківських переказів на банківський рахунок позивача, інша частина - у вигляді готівкових платежів. Оригінал розписки мав бути повернутий позивачем. Однак, у зв`язку із тим, що з того часу пройшло майже три роки, відповідач не пам`ятає чи повернуто [PERSON] оригінал розписки. Крім того, нарахування процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України є неправомірним у випадку отримання позики у іноземній валюті. Також не може бути нарахована інфляційна складова щодо грошового зобов`язання за позикою наданою і іноземній валюті. Також не є правомірним нарахування 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України в період карантину та воєнного стану. За таких обставин [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову. У відповіді на відзив представник позивача вказав наступне. Відсутність у відповідача оригіналу розписки свідчить про те, що борг не погашений. Надані платіжні доручення не свідчать про повернення боргу, за відсутності зазначення призначення платежу. Крім того, у розписці [PERSON] особисто вказано про зобов`язання повернути борг з в еквіваленті 3375 доларів США під 3% річних, отже твердження відповідача щодо неправомірності нарахування процентів не заслуговують на увагу. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином. З огляду на положення ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності [PERSON] та вислухавши пояснення представника [PERSON] , дослідивши наявні докази та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків. Так, ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Встановлено, і не заперечується відповідачем, що між [PERSON] та [PERSON] 08.01.2020 р. було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримала від позивача грошові кошти у розмірі в еквіваленті 3 375 доларів США під 3% на місяць та взяла на себе зобов`язання повернути вищезазначену суму в строк не пізніше 08.07.2020 р. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Так, на підтвердження укладення договору, відповідач надав позивачу розписку, оригінал якої знаходиться у позивача і був наданий на огляд суду під час розгляду справи. Представник [PERSON] зазначає, що взяті на себе зобов`язання за договором відповідач не виконала. В свою чергу [PERSON] вказує, що позика повернута в повному обсязі, підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підтвердження своєї позиції відповідач надав платіжні копії платіжних інструкцій від 22.02.2021 р., 28.02.2021 р., 02.03.2021 р., 08.03.2021 р., 11.03.2021 р. та 24.03.2021 р. щодо перерахування особистих коштів [PERSON] грошових коштів в загальній сумі 23 030,00 грн., а також зазначає, що решта боргу здійснена готівковими платежами. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, як це визначено ст. 77 ЦПК України. В свою чергу ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, суд не може покласти в основу рішення твердження відповідача щодо повернення частини боргу готівковими платежами за відсутності доказів таких дій. Також не може прийняти до уваги платіжні інструкції на підтвердження сплати боргу у розмірі 23 03,00 грн. (еквівалент 830,00 доларів США), оскільки банківські перекази не містять зазначення призначення платежів та з огляду на дату їх здійснення 2021 р., в той час як повернення боргу мало відбутися до 08.07.2020 р. Крім того, як вже зазначалось під час розгляду справи в судовому засіданні було оглянуто оригінал розписки, який знаходиться у розпорядженні позивача. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення з [PERSON] основного боргу за договором позики у розмірі 123 390,00 грн. (курс НБУ на день подачі позову 1 долар США - 36,56 грн.). Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 викладено висновок, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Про це зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 295/7309/21 в постанові від 06.07.2023 р. За таких обставин, з огляду на умови договору позики, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% на місяць за період з 08.01.2020 р. по 08.07.2020 р., що становить 22 212,00 грн. (123 390,00 грн. х 3/100 =3702,00 грн. (відсотки користування за місяць) Х 6 місяців). Так, Верховний Суд у постанові ВС від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18 зазначив наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). Беручи до уваги вищенаведене, суд погоджується з доводами відповідача щодо відсутності підстав для стягнення на користь [PERSON] суми боргу з урахуванням індексу інфляції. Разом з тим, зважаючи на вищенаведені позиції Верховного Суду, на користь позивача з [PERSON] підлягають стягненню 3% річних на підставі вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, які станом на день складання позову, за розрахунком представника позивача, який було перевірено в судовому засіданні, становлять суму у розмірі 9 486 грн. 00 коп. Зважаючи на викладене позов підлягає задоволенню частково. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial