Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким визнати факт належного виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.03.2011р., згідно якого з [PERSON] була стягнута на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № CSIPGI0000004807 від 02.04.2008р. в сумі 23\~158,39 доларів США та визнати відсутність заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк». В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.03.2011р. з [PERSON] була стягнута на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № CSIPGI0000004807 від 02.04.2008р. в сумі 23\~158,39 доларів США. Відповідне рішення суду набрало законної сили. Після цього в березні 2012 року банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] ,, [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення зі зняттям з реєстраційного обліку з квартири, яка є предметом іпотеки в забезпечення кредитних зобов`язань [PERSON] за тим самим кредитним договором № CSIPGI0000004807 від 02.04.2008р. (судова справа №2314/2420/12). За наслідками розгляду такої судової справи Придніпровським районним судом м. Черкаси ухвалено рішення від 07.05.2018р. про відмову у позові ПАТ КБ «ПриватБанк». Зазначене рішення суду було частково змінено постановою Верховного Суду від 24.06.2021р. шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на відсутність у [PERSON] заборгованості за кредитним договором, але в іншій частині рішення суду залишено без змін. У листопаді 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за тим самим кредитним договором № CSIPGI0000004807 від 02.04.2008р. у розмірі 50\~210,01 доларів США (судова справа №711/10198/15). За наслідками розгляду такої судової справи судом ухвалено рішення, яким відмовлено в позові банка. Відповідне рішення суду було залишене без змін за наслідками апеляційного та касаційного проваджень. У мотивувальній частині відповідних судових рішень суди посилались на те, що після набрання законної сили рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.03.2011р. банк не має права нараховувати заборгованість за кредитним договором № CSIPGI0000004807 від 02.04.2008р., а має право лише звернутися з вимогою про стягнення компенсаційних виплат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. В той же час позивач стверджує, що у грудні 2012 року він вніс кошти на виконання рішення суду від 10.03.2011р., але банк вимагав ще сплату ним штрафів та незрозумілої заборгованості. В період з 25 по 29 грудня 2012 року позивач здійснив платежі на виконання рішення суду від 10.03.2011р. на загальну суму 27\~527,17 доларів США, але з цих коштів 2297,18 доларів США банк самостійно списав на невідомий рахунок. Потім в період з 22.01.2013р. по 24.09.2014р. банк обманом змусив позивача сплатити ще 9484 долари США в рахунок погашення пені за прострочення платежів по кредитному договору. І після цього в період з 09.11.2015р. по 25.04.2023р. банк примусово списував з рахунку позивача кошти в сумі 2441,81 доларів США. Тож загалом позивач сплатив банку в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором суму коштів в розмірі 39\~727,55 доларів США. Отже на теперішній час позивач не має ніякої конкретики від банку, оскільки згідно довідок та виписок, які надає банк, позивач не має ніякої заборгованості, але банк продовжує стягувати з позивача невідому заборгованість. Тож задля встановлення правової визначеності у відносинах з ПАТ КБ «ПриватБанк» позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідач заперечив проти позову та у відзиві просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що позивач неправильно тлумачить зміст судових рішень, що ухвалювались судами під час розгляду спорів між сторонами стосовно заборгованості позивача за кредитним договором № CSIPGI0000004807 від 02.04.2008р. та додатковим до нього угодам. Посилається на те, що до теперішнього часу [PERSON] не виконано належним чином рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.03.2011р. і станом на момент подання ним позову його заборгованість перед банком складає 79\~336,89 доларів США. Відповідач стверджує, що позивачем у грудні 2012 року зроблено лише платіж на суму 5400 доларів США на погашення кредитної заборгованості, а інших платежів позивач не вчиняв, а тому і не може підтвердити їх здійснення належними та допустимими доказами. Оскільки позивач має непогашену заборгованість, то при надходженні грошових коштів на його рахунку банк в договірному порядку здійснює їх списання на погашення заборгованості, оскільки таке право банку передбачено умовами укладеного між сторонами договору. 09.10.2023р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 20.12.2023р. від представника АТ КБ «ПриватБанк» Назаренко С.М., який діє на підставі довіреності №136-К-О від 12.01.2021р., на адресу суду надійшов письмовий відзив проти позову, в якому викладено позицію відповідача про необхідність ухвалення судом рішення про відмову в позові. Додатково у відзиві вказується про пропуск позивачем строків позовної давності, що є окремою підставою для відмови у задоволенні його позовних вимог. 26.12.2023р. від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій викладене додаткове обґрунтування позовних вимог. Позивач вказує, що банк неодноразово надавав позивачу довідки про відсутність кредитної заборгованості, проте відмовляється припинити іпотечне обтяження щодо предмету іпотеки, яким забезпечені кредитні зобов`язання позивача за кредитним договором № CSIPGI0000004807 від 02.04.2008р. Також у 2023 році банк звернувся до суду з позовом про стягнення з позивача 3% річних на суму заборгованості і відповідні позовні вимоги були задоволені судом з розрахунку, що розмір заборгованості позивача перед банком складає 23\~158,39 доларів США, тобто такої суми заборгованості, яка виникла ще станом на 2009 рік, коли банк вперше звернувся до суду з позовом до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Додатково позивач зазначає, що ним повністю виконано рішення суду від 10.03.2011р., що підтверджується доданими до позовної заяви додатками і саме для дослідження та встановлення судом факту здійснення позивачем проплат на суму 39\~727,55 доларів США в рахунок погашення боргових зобов`язань перед ПАТ КБ «ПриватБанк» позивач і звернувся до суду з цим позовом. В судове засідання позивач не з`явився, проте надав суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без його участі та ухвалити рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та просив відмовити у позові з підстав, викладених у відзиві проти позову. Додатково пояснив, що заборгованість за кредитними договором позивачем не погашена до теперішнього часу, а твердження позивача про здійснення платежів на погашення кредитної заборгованості є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем здійснено лише один платіж на суму 5400 доларів США в якості погашення заборгованості, що була стягнута з нього рішенням суду від 10.03.2011р. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 02.04.2008р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладений договір про іпотечний кредит № CSIPGI0000004807, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредитні кошти у сумі 110\~000 грн., а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у сумі 110\~000 грн., сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 15% річних, а також інші платежі у порядку, на умовах та у строки, визначені цим договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту з моменту надання кредиту. Згідно із заявою [PERSON] від 11.07.2008р., кредитний договір № CSIPGI0000004807 від 02.04.2008р. переведено з валюти гривня у валюту долар США. 04.08.2008р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладена додаткова угода до кредитного договору від 02.04.2008р. № CS1PGI0000004807, відповідно до умов якої вказаний кредитний договір викладено у новій редакції. Так, пунктами 1.1, 8.1 додаткової угоди до договору про іпотечний кредит від 02.04.2008р. № CSIPGI0000004807 визначено, що банк зобов`язався надати позичальнику [PERSON] кредитні кошти, шляхом перерахування на рахунок № [NUMBER] на строк з 04.08.2008р. по 02.08.2015р. включно, у вигляді строкового кредиту, у розмірі 23382,99 дол. США, на споживчі потреби, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 7.2 цього договору. Відповідно до пункту 8.3 додаткової угоди до кредитного договору від 02.04.2008р. № CSIPGI0000004807 забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором виступає іпотека нерухомого майна, а саме: двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 57,0 кв.м. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.03.2011р. у справі № 2-1714/11, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 02.04.2008р. № СSІРGІ0000004807, яка утворилась станом на 16.04.2009р., у розмірі 23158,39 доларів США, що у гривневому еквіваленті складало 178\~319,60 грн. 26.12.2012р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 02.04.2008р. № CSIPGI0000004807, відповідно до умов якої передбачено зменшити розмір заборгованості, що виникла у період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди, на розмір пені, а саме на 13590,79 дол. США (п. 1 додаткової угоди). Пунктом 3 додаткової угоди від 26.12.2012р. визначено викласти пункт 8.1 договору у такій редакції: 8.1. кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти на строк до 23.08.2028р. у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 23382,99 доларів США та у розмірі 5923,64 доларів США, шляхом перерахування на рахунок № [NUMBER] на придбання нерухомості зі сплатою 14,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 7.2 даного договору. Відповідно до пункту 4 додаткової угоди від 26.12.2012р., підписання цієї додаткової угоди не є рішенням банку про анулювання заборгованості. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.12.2017р. у справі № 711/10198/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача та визнання додаткової угоди №1 від 26.12.2012р. недійсною, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з відповідачів відмовлено, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про захист прав споживача та визнання додаткової угоди № 1 від 26.12.2012р. недійсною - відмовлено. Предметом позовних вимог у цій справі було стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором № СSІРGІ0000004807 станом на 11.08.2015р. Вказане рішення залишено без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 13.03.2018р. та постановою Верховного Суду від 10.12.2019р. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.05.2018р. у справі № 2314/2420/12 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Служба у справах дітей Черкаської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення зі зняттям з реєстраційного обліку, в задоволенні позову відмовлено. Вказане рішення залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 08.10.2020. Разом з тим, постановою Верховного Суду від 24.06.2021р. задоволено частково касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк». Змінено рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.05.2018р. та постанову Черкаського апеляційного суду від 08.10.2020р., виключивши з мотивувальних частин судових рішень посилання на відсутність у [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 02.04.2008 № CSIPGI0000004807. В іншій частині судові рішення залишено без змін. 11.04.2023р. Придніпровським районним судом м. Черкаси ухвалено рішення у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості (судова справа №711/16/23), яким суд частково задовольнив позовні вимоги та стягнув з [PERSON] , на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 1939,59 доларів США. У такій справі АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з [PERSON] три відсотки річних в сумі 8032,47 доларів США, що нараховані банком за період з 22.03.2011р. по 12.10.2022р. на суму заборгованості за кредитним договором № CSIPGI0000004807 від 02.04.2008р., що виникла за період часу з 02.04.2008р. по 16.04.2009р. в розмірі 23\~158,39 доларів США і була стягнута рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.03.2011р. №2-1714/11, яке набрало законної сили 22.03.2011р. Ухвалюючи рішення у справі №711/16/23 суд дійшов до висновку, що [PERSON] не виконане перед АТ КБ «ПриватБанк» рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.03.2011р. у справі № 2-1714/11, як станом на 28.12.2022р., тобто на час звернення до суду з цим позовом, так і на час розгляду справи, а тому суд виснував, що відповідачем фактично не виконане грошове зобов`язання, яке виникло у зв`язку із кредитним договором між сторонами від 02.04.2008р. із послідуючими змінами та доповненнями. Натомість суд стягнув з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» три відсотки річних в розмірі 1939,59 доларів США, нарахованих на суму заборгованості в розмірі 23158,39 доларів США за період часу з 28.12.2019р. по 12.10.2022р., тобто в межах трирічного строку позовної давності, що передував зверненню банку до суду з відповідним позовом. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.04.2023 №711/16/23 набрало законної сили 26.07.2023р., оскільки залишене без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 26.07.2023р. Усі зазначені вище обставин підтверджуються змістом відповідних судових рішень у судових справах №2-1714/11, 711/10198/15-ц, 2314/2420/12, 711/16/23, а також не заперечуються сторонами, внаслідок чого суд вважає їх доведеними. Позивач стверджує, що ним в повному обсязі виконано його грошові зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором № CSIPGI0000004807 від 02.04.2008, оскільки в період часу з грудня 2012 року по квітень 2023 року сплатив на користь відповідача в рахунок погашення кредитної заборгованості суму коштів в розмірі 39\~727,55 доларів США. Оскільки відповідач продовжує нараховувати штрафні санкції та заперечує відсутність у позивача перед банком заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір щодо порядку виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та інших нормативно-правових актів. Надаючи оцінку аргументам сторін в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Отже, за змістом вищенаведених норм процесуального законодавства слід виснувати, що передумовою ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог є наявність протиправних дій або бездіяльності з боку відповідача по відношенню до позивача, яка свідчить про порушення, невизнання або оспорення законних прав, свобод та інтересів позивача. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що підставою позову визначена неправомірність дій відповідача, яка полягає у протиправному, на думку позивача, порядку обчислення розміру залишкової заборгованості за грошовими зобов`язаннями позивача, які виникли на підставі укладеного між сторонами кредитного договору № CSIPGI0000004807 від 02.04.2008р. з додатковими угодами до нього. Надаючи оцінку доводам позивача щодо належності виконання ним його грошових зобов`язань перед відповідачем суд виходить з наступного. Як передбачено ст. 627 ЦК, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України. Відповідно до положень ст. 526 ЦК, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Цивільне судочинство ґрунтується на засадах диспозитивності та змагальності. Згідно з п. 1, 3 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України, всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). В даному випадку судом встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.03.2011р. стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 02.04.2008р. № СSІРGІ0000004807 у розмірі 23 158,39 доларів США, розрахованої станом на 16.04.2009р. Після ухвалення відповідного судового рішення 26.12.2012р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 02.04.2008р. № CSIPGI0000004807, відповідно до умов якої передбачено зменшити розмір заборгованості, що виникла у період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди, на розмір пені, а саме на 13590,79 дол. США (п. 1 додаткової угоди). Пунктом 3 додаткової угоди від 26.12.2012р. визначено викласти пункт 8.1 договору у такій редакції: 8.1. кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти на строк до 23.08.2028р. у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 23382,99 доларів США та у розмірі 5923,64 доларів США, шляхом перерахування на рахунок № [NUMBER] на придбання нерухомості зі сплатою 14,04% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 7.2 даного договору. Відповідно до пункту 4 додаткової угоди від 26.12.2012р., підписання цієї додаткової угоди не є рішенням банку про анулювання заборгованості. Отже, після ухвалення Соснівським районним судом м. Черкаси рішення від 10.03.2011р. про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № СSІРGІ0000004807 від 02.04.2008р. у розмірі 23\~158,39 доларів США, що виникла за період з 02.04.2008р. по 16.04.2009р., сторони в договірному порядку змінили умови кредитного договору та фактично погодили збільшення розміру кредитної заборгованості на 5923,64 долари США. Після ухвалення Соснівським районним судом м. Черкаси рішення від 10.03.2011р. [PERSON] здійснювались платежі на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в якості погашення боргових зобов`язань. Згідно наданих суду доказів за період часу з 25.12.2012р. по 28.09.2014р. відповідачем прийнято від позивача в рахунок погашення грошових зобов`язань суму коштів в загальному розмірі 14 884 доларів США, що підтверджується випискою за рахунком № [NUMBER] /а.с. 55-63/ та випискою №KP0E0N66U0SC2BV2 від 11.11.2017р. /а.с. 64-66/. В той же час необґрунтованими є доводи позивача про підтвердження здійснення ним платежів 29.12.2012р. на суму 21\~724,29 доларів США та 09.11.2015р. на суму 2416,59 доларів США, оскільки згідно досліджених судом виписок по банківському рахунку відповідні платежі не здійснювались позивачем, а є результатом банківських операцій з корегування обліку сум дебіторської/кредиторської заборгованості по банківському рахунку (коригуючи проводка). В цьому контексті суд бере до уваги, що коригуючи проводки 29.12.2012р. по банківському рахунку здійснювалось у зв`язку з укладанням сторонами 26.12.2012р. додаткової угоди про внесення змін до кредитного договору від 02.04.2008р. № CSIPGI0000004807, а коригування 09.11.2015р. обумовлені виправленням банком списання з рахунку коштів 17.08.2015р. на суму 54735,66 грн. /а.с. 67/. Таким чином, надані суду докази не підтверджують факт здійснення позивачем платежів на користь відповідача у сумі, яка є достатньою для погашення його грошових зобов`язань перед банком в розмірі, що перекриває визначену рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.03.2011р. суму заборгованості позивача. Крім того, доводи позивача про встановлення судовими рішенням у інших справах (№711/10198/15-ц, 2314/2420/12) факту відсутності у нього заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 02.04.2008р. № CSIPGI0000004807 спростовуються змістом відповідних судових рішень. Зокрема, як вбачається з постанови Верховного Суду від 24.06.2021р. у справі № 2314/2420/12, судом виключено з мотивувальних частин рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.05.2018р. та постанови Черкаського апеляційного суду від 08.10.2020р. посилання на відсутність у [PERSON] заборгованості за кредитним договором № CSIPGI0000004807від 02.04.2008р., зокрема, яка визначена судовим рішенням від 10.03.2011р. Посилання позивача про, начебто, встановлення судовими рішеннями факту відсутності заборгованості є безпідставними і спростовуються дослідженими доказами. Іншими судовими рішеннями встановлювалися обставини щодо наявності/відсутності заборгованості у [PERSON] перед АТ КБ «Приватбанк» за інший період і, відповідно, у іншому розмірі. Додатково суд звертає увагу, що в межах судової справи №711/16/23 судом детально розглядалось питання щодо наявності у позивача заборгованості з виконання грошових зобов`язань за кредитним договором № CSIPGI0000004807 від 02.04.2008р. і суд дійшов висновку про об`єктивну наявність такої заборгованості внаслідок чого ухвалив рішення від 11.04.2023р. про стягнення з [PERSON] компенсаційних виплат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України у вигляді трьох відсотків річних на суму простроченого грошового зобов`язання. Окремо у рішенні Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.04.2023р. у справі №711/16/23 надавалась правова оцінка доводам сторін спірних правовідносин в аспекті питання щодо строку дії укладеного між сторонами кредитного договору та порядку обчислення залишкового розміру кредитної заборгованості позичальника (відсутність правових підстав для нарахування додаткових процентів за користування кредитними коштами, комісії та пені за несвоєчасність виконання грошових зобов`язань). За таких обставин в даному випадку суд не вбачає об`єктивної необхідності повторно надавати оцінку доводам позивача з тих самих питань. Стосовно посилань позивача на довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05.02.2016р. та від 08.02.2016р., як підставу підтвердження відсутності у позивача грошових зобов`язань перед відповідачем, то суд зауважує наступне. Статтею 545 ЦК передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Аналіз змісту цієї норми закону свідчить, що підтвердженням належного виконання грошового зобов`язання боржником є відповідний письмовий документ кредитора про одержання ним грошових коштів від боржника. Тобто, в контексті обставин даних спірних правовідносин, належним підтвердженням виконання кредитного зобов`язання позивача перед відповідачем є відповідний документ, який підтверджує факт передачі позивачем грошових коштів відповідачу. Відповідно до Переліку типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.2012р. №578/5, первинними документами і додатками до них, що фіксують факт виконання господарських операцій і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах є касові, банківські документи, ордери, повідомлення банків і переказні вимоги, виписки банків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, наряди на роботу, акти про приймання, здавання і списання майна й матеріалів, квитанції і накладні з обліку товарно-матеріальних цінностей, рахунки-фактури, авансові звіти тощо. Відповідно до глави 4 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003р. №254, яке діяло до 07.07.2018р. (далі Положення №254), операції, якіздійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи. Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. За своїм змістом первинні документи поділяються на касові та меморіальні (меморіальні ордери;платіжні доручення;платіжні вимоги-доручення;платіжні вимоги;розрахункові чеки тощо). Касовими документами оформляються операції з готівкою, а меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. Отже, слід виснувати, що будь-яка банківська операція щодо прийняття коштів банком від фізичної особи документується первинними документами бухгалтерського обліку і є підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку. Відповідно до п. 5.1 Положення №254 інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Пунктом 5.4 Положення №254 передбачалось, що особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (п. 5.6). Аналогічні за своїм змістом норми передбачені і в Положенні про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018р. №75. З урахуванням вищевикладеного слід виснувати, що належним доказом підтвердження здійснення платежу на погашення заборгованості по кредитному рахунку є первинний платіжний документ (касовий або меморіальний), а також виписка по відповідному банківському рахунку. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз та оцінка наявних в матеріалах справи доказів дає підстави для висновку про відсутність належного підтвердження первинними документами бухгалтерського обліку факту погашення в повному обсязі позивачем його грошової заборгованості перед відповідачем за кредитним договором № CSIPGI0000004807від 02.04.2008р. в розмірі, що був визначений рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.03.2011р., оскільки згідно виписок по банківським рахункам на ім`я позивача не підтверджується факт надходження на такі рахунки коштів у сумі більше ніж 14\~884 долари США. Надані позивачем довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05.02.2016р. та від 08.02.2016р. не спростовують об`єктивності такого висновку суду, оскільки вони носять абстрактний характер і не містять відомостей про відсутність якого виду заборгованості вони стосуються (поточної кредитної заборгованості; оплати послуг банку; заборгованості з виконання грошових зобов`язань за рішенням суду тощо). Отже доводи позивача про те, що факт здійснення ним всіх платежів на виконання його грошових зобов`язань перед відповідачем по кредитному договору № CSIPGI0000004807 від 02.04.2008р. підтверджується довідками банку від 05.02.2016р. та від 08.02.2016р. є необґрунтованими, оскільки не підтверджуються належними доказами з точки зору їх допустимості та достатності. Стосовно доводів позивача про незаконність дій відповідача в частині автоматичного списання коштів з його рахунків, то слід зауважити, що право банку на здійснення таких операцій ґрунтується на положеннях ч. 2 ст. 1071 ЦК України і детально регламентується положеннями укладеного між банком та його клієнтом договору про надання банківських послуг (обслуговування банківського рахунку). Натомість оскільки суду не надано будь-яких договорів, на підставі яких позивачем відкриті у ПАТ КБ «ПриватБанк» банківські рахунки, з яких здійснюється автоматичне списання грошових коштів в погашення заборгованості, то суд позбавлений можливості надати оцінку правомірності відповідних дій банку. Стосовно доводів позивача про те, що банк продовжує безпідставно нараховувати збільшення розміру кредитної заборгованості позивача тоді як вже неодноразово звертався до суду з позовом про стягнення такої заборгованості і суд відмовляв банку в таких позовних вимогах, то слід зауважити наступне. Судовий спосіб захисту за своєю сутністю полягає у підтвердженні судом дійсності вимог кредитора з метою надання дозволу на примусове виконання боржником свого зобов`язання. Натомість відмова судом у задоволенні вимог кредитора до боржника про стягнення заборгованості фактично позбавляє цивільне суб`єктивне право (вимогу) здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи (боржника), однак не позбавляє кредитора можливості отримати виконання зобов`язання боржником в добровільному порядку. За змістом ч. 5 ст. 11 ЦК цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, а згідно з приписами ч. 1 ст. 598 ЦК зобов`язання припиняється на підставах, визначених договором або законом. У свою чергу, цивільне законодавство України, зокрема присвячена припиненню зобов`язань глава 50 ЦК, не містить положень про те, що набрання законної сили рішенням суду про відмову у стягненні грошового боргу із зобов`язаної до його сплати особи припиняє зобов`язання. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що облік відповідачем нарахувань та розрахунків по кредитному договору № CSIPGI0000004807 від 02.04.2008р. здійснюється на підставі грошового зобов`язання позивача, яке ґрунтується на умовах такого договору з урахуванням змісту додаткової до нього угоди від 26.12.2012р. Ухвалюючи рішення у справі №711/10198/15-ц суди виходили з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не має права вимагати будь-яких додаткових стягнень з позичальника за кредитним договором № CSIPGI0000004807від 02.04.2008р., окрім платежів передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. За наслідками розгляду судової справи №2314/2420/12 Верховний Суд у постанові від 24.06.2021р. вказав на неможливість задоволення позовних вимог банку з урахуванням обрання банком неналежного способу захисту його прав (звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» від свого імені будь-якій особі-покупцеві). Таким чином, слід виснувати, що в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк» після набрання законної сили рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.03.2011р. у справі №2-1714/11 позбавлено можливості в судовому порядку вимагати з [PERSON] стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором № CSIPGI0000004807 від 02.04.2008р. Натомість право банку обліковувати наявність такої заборгованості по рахунку позивача не обмежується до припинення відповідного грошового зобов`язання у встановленому законом порядку. Крім того, з огляду на особливості цивільно-правових відносин, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників, облік відповідачем по банківському рахунку позивача будь-якої заборгованості самі по собі не створюють для позивача ніяких зобов`язань. Доводи позивача щодо незаконності вимог відповідача про сплату певних сум можуть бути запереченням у разі пред`явлення до нього позову про стягнення певної суми заборгованості. В цьому контексті слід звернути увагу, що між сторонами існують зобов`язальні відносини і кожна зі сторін має право виконувати своє зобов`язання на умовах, передбачених законом. Отже, якщо боржник не погоджується з наданим кредитором розміром залишку грошового зобов`язання він зобов`язаний сплатити лише ту частину, яку вважає належною, а в подальшому, якщо сторони не зможуть в договірному порядку вирішити спір, то він може бути вирішений в судовому порядку. Отже, по обставинам спірних правовідносин суд доходить висновку, що позивачем не доведено порушення його законних прав чи інтересів з боку відповідача, а відтак позов є необґрунтованим та не підлягає до задоволення. Стосовно інших аргументів сторін, то слід зауважити, що відповідно до положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41) усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про необхідність постановлення рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, наведених вище, то суд не вбачає потреби у наданні оцінці іншим доводам учасників справи, викладеними ними у письмових заявах по суті, оскільки відповідні аргументи не впливають на результат розгляду справи. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed