Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

14 травня 2021 р. [PERSON] (далі: позивач) звернувся з позовом про солідарне стягнення з [PERSON] (далі: відповідач-1), [PERSON] (далі: відповідач-2), третя особа [PERSON] (далі: третя особа), боргу за договором позики в сумі 35\~000 доларів США. В обґрунтування заявленої вимоги позивач посилався на те, що 01.02.2005 уклав з відповідачем-1 договір позики, за яким відповідач-1 отримав від нього в борг 35\~000 доларів США в інтересах сім`ї, позику зобов`язався повернути в семиденний строк з моменту першої вимоги. Неповернення відповідачем-1, у встановлений розпискою строк боргу змусило його звернутись до суду з даним позовом про солідарне стягнення. Відповідач-2\~проти позову\~заперечувала за\~своєї необізнаності\~і не\~надання нею\~згоди на\~укладення договору\~позики від\~01.02.2005,\~відсутність доказів\~використання коштів\~в інтересах\~сім`ї та\~доказів факту\~передачі позивачем\~коштів за\~договором відповідачу\~-\~1.\~Вважає,\~що договір\~позики від\~01.02.2005,\~укладений між\~позивачем та\~відповідачем-1,\~не створює\~для неї\~обов`язку з\~повернення боргу,\~а грошові\~кошти у сумі 35 000 доларів США, якщо і отримувались відповідачем -1 від позивача, використані не в інтересах сім`ї, Також зазначила, що кв. [ADDRESS] придбана за значно меншу суму, а саме за 135\~000 грн., що в еквіваленті станом на 01.05.2005 р. становило 25\~472 доларів США. Позивач,\~заперечуючи аргументи\~відповідача-2,\~посилався на\~те,\~що при\~укладенні договорів\~одним із\~подружжям вважається,\~що він\~діє за\~згодою другого\~із подружжя.\~Дружина,\~чоловік має\~право на\~звернення до\~суду з\~позовом про\~визнання договору\~не дійсним\~як такого,\~що укладений\~другим із\~подружжям без\~її згоди,\~якщо цей\~договір виходить\~за межі\~дрібного побутового.\~При цьому,\~суд не\~визнав недійсною\~ані згоду\~відповідача-2\~на одержання\~її чоловіком\~позики на\~придбання в\~інтересах сім`ї\~квартири для\~проживання,\~ані ні\~сам договір\~позики.\~Таким чином,\~не дотримання\~письмової форми\~згоди одного\~із подружжя\~на отримання\~позики другим\~із подружжя\~не має\~наслідком вважати\~таку згоду\~недійсною.\~Твердження відповідача-2\~про те,\~що вона\~не знала\~про існування\~ані договору\~позики,\~ані розписки,\~спростовується її\~подальшими діями,\~а саме\~фактом укладення\~нею договору\~купівлі-продажу\~квартири,\~за наслідком\~якого саме\~вона набула\~право власності\~на квартиру,\~придбану в\~інтересах сім`ї\~для їхнього\~сумісного проживання\~у шлюбі,\~а в\~подальшому поділену\~подружжям.\~Відповідач-2\~не спростувала\~обставин,\~встановлених у\~рішенні Київського\~районного суду\~м.\~Харкова від\~18.03.2019\~у справі\~№ 640/4707/18\~та доказів\~своїх заперечень не надала. Грошові кошти, що лишись після придбання квартири, використані в інтересах сім`ї, у т.ч. для ремонту та меблювання квартири. Вважає, що всі позичені ним кошти використані в інтересах сім`ї позичальника та просив взяти до уваги факт реконструкції кв. [ADDRESS] із трикімнатної у двокімнатну. В заперечення тверджень відповідача 1 про використання запозичених коштів в інтересах сім`ї, відповідач-2 посилалась на запозичення нею коштів на придбання кв. [ADDRESS] у своєї подруги [PERSON] задля повернення яких у подальшому нею отриманий кредит в АТ «ОТП Банк», а на підтвердження вказаних обставин [PERSON] , після отримання коштів, надала їй розписку про відсутність майнових претензій. На підтвердження відсутності кредитних зобов`язань перед банком за кредитним договором від 12.08.2008 року, 12.08.2021р. нею отримано в Банку довідку про відсутність боргового зобов`язання за кредитним договором. Вказане, на думку відповідача -2 свідчить про купівлю квартири за кошти запозичені нею у [PERSON] . Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України вона не має відповідати за зобов`язанням відповідача-1, оскільки не була обізнана про позику, останній не отримував її згоди на укладення договору позики, а отримані кошти не витрачались відповідачем-1 в інтересах сім`ї. Вважає, що факт виконання або не виконання зобов`язання за договором позики, не може бути доведений за допомогою пояснень сторони і свідків. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: 24.07.2004 р. відповідач-1 та відповідач -2 зареєстрували шлюб. 01.02.2005 р., як вбачається з розписки, відповідач-1 отримав від позивача та третьої особи 35\~000 доларів США для придбання трикімнатної кв. [ADDRESS] для проживання свої родини. Борг зобов`язувався повернути в семиденний строк за першою вимогою. Даний договір позики є дійсним, ніким не спростований та не визнаний в судовому порядку недійсним. 01.02.2005р. відповідач-2 придбала у власність кв. [ADDRESS] , за 135\~000 грн., про що свідчить Договір купівлі-продажу, зареєстрований у реєстрі за № 504. 02.04.2018р. рішенням Київського районного суду м. Харкова шлюб між відповідачем -1 та відповідачем -2 розірваний. 18.03.2019р. рішенням Київського районного суду м. Харкова, в порядку поділу спільного майна подружжя, визнано право особистої власності по за відповідачем -1 та відповідачем - 2 на кв. [ADDRESS] . Як вбачається з розписки, [PERSON] , будь-яких матеріальних претензій до відповідача-2 не має та зобов`язується не мати. Грошові кошти за розпискою від 2005 р., нею отримані у повному обсязі 14.08.2008 р. З довідки від 12.08.2021р. вбачається, що станом на 12.08.2021 р. відповідач-2 виконав зобов`язання за кредитним договором № ML-702/1088/2008 від 12.08.2008 р. у повному обсязі. Встановивши фактичні обставини у справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд висновує: Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч.1 ст.14 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Частиною 1 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч.3 ст.368 ЦК України майно визначено, що набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Частина 1 ст.21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, положення ст.60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч.3 ст.61 СК України кореспондує ч.4 ст.65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. 3 ст.65 СК України). Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц зазначив, що тлумачення ч.4 ст.65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже,\~встановивши,\~що кошти\~позичені у\~період перебування\~відповідачів у\~зареєстрованому шлюбі,\~суду необхідно\~дослідити лише\~факт чи\~використане майно,\~одержане за\~договором, в інтересах сім`ї. Згідно зі ст. 12, ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2005 р. відповідач-1, перебуваючи у шлюбі, отримав у борг від позивача 35 000 доларів США для придбання трикімнатної кв. [ADDRESS] для проживання свої родини, про що написав відповідну розписку. Доказів, що відповідач-1 виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики, як і доказів того, що вищевказаний договір укладений відповідачем-1 в інтересах сім`ї і кошти отримані за цим договором використані відповідачем-1 в інтересах сім`ї саме для придбання квартири, суду не надано. Крім того, доказів на підтвердження обізнаності відповідача-2 про укладення відповідачем-1 договору позики, її згоду з цим договором, суду також не надано. Таким чином, за ненадання ані позивачем, ані відповідачем-1 суду доказів обізнаності відповідача-2 про укладення договору позики, підстави для виникнення у колишнього подружжя солідарного обов`язку щодо повернення боргу відсутні, а тому саме у відповідача-1 виник обов`язок з повернення запозичених у позивача грошових коштів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.11.2023 у справі № 643/352/20, постанові Верховного Суду від 15.09.2023 у справі № 466/10235/18. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Зміст розписки в частині цільового призначення запозичених коштів доведенню перед судом їх фактичного використання з задекларованою метою не тотожний, а відтак, вищевикладеного висновку суду не спростовує. Вирішальним чинником для задоволення такого позову є підтвердження позивачем права вимоги від позичальника виконання боргового зобов`язання. Посилання позивача на рішення Київського районного суд м. Харкова від 29.04.2019р. як доказ походження коштів на придбання квартири подружжям, не може бути взято судом до уваги, за не встановлення вказаним рішенням преюдиційних фактів підстави відступу від рівності часток подружжя при поділі майна. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Судом встановлено, що при зверненні з даним позовом до суду позивачем не сплачений судовий збір, а відтак, беручи до уваги, що позов задоволено частково, з відповідача-1 на користь держави слід стягнути судовий збір у сумі 9\~671, 13 грн. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі, у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.

Outcome: partial