Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті свого сина [PERSON] , який загинув [INFO] , під час введення оборони міста Маріуполь. В обґрунтуванні заявлених вимог посилається на те, що заявник [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на території України введено воєнний стан. Через збройну агресію російської федерації проти України та, як наслідок, ведення на її території активних бойових дій мають місце такі трагічні моменти, як втрата близької людини. Так, [PERSON] , під час виконання бойових завдань із забезпечення відсічі збройної агресії російської федерації на території м. Маріуполь Донецької області, загинув [INFO] , що підтверджується сповіщенням про смерть №5/920 від 26 січня 2024 року виданою начальником [INFO] підполковником [PERSON] . Отримавши сповіщення про смерть свого сина [PERSON] , заявник не може у встановленому законом порядку отримати свідоцтво про смерть, оскільки відсутня медична довідка про смерть останнього, а тому вона звернулася до суду та просила суд встановити факт смерті [PERSON] , який загинув [INFO] , під час ведення оборони міста Маріуполь. [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №13. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на території України введено воєнний стан. Так, [PERSON] отримала сповіщення про те, що її син [PERSON] , [INFO] , загинув [INFO] на території м.Маріуполь Донецької області, будучи вірним присязі, виявивши стійкість і мужність у бою за суверенітет, територіальну цілісність та незалежність України. Як убачається з Витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] Національної гвардії України (по строковій частині) №68мтд від 24 березня 2023 року припинено (розірвано) контракт про проходження військової частини служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення старшого сапера 1-го відділення інженерно-саперного взводу інженерно-саперної роти окремого загону спеціального призначення « [INFO] » сержанта [PERSON] (Г-061231) у зв`язку із загибеллю [INFO] під часу виконання бойового завдання в м. Маріуполь Донецької області у період дії воєнного стану. Указом Президента України №254/2022 «Про відзначення державними нагородами України» за особисту мужність і самовіддані дії, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня сержанта [PERSON] (посмертно). У зв`язку зі смертю сина, заявник звернулася до державних владних установ з метою оформлення свідоцтва про смерть та інших документів. Утім, оформити свідоцтво про смерть неможливо, оскільки факт смерті підтверджується неналежним документом сповіщенням про смерть. Для отримання свідоцтва про смерть необхідно надати лікарське свідоцтво про смерть, що в умовах бойових дій та війни отримати неможливо. Крім того, смерть настала в районі активних бойових дій. Відсутність документів, які б посвідчували смерть особи, позбавляє можливості матері загиблого отримати свідоцтво про смерть, а також вона не може користуватися правами та виконувати обов`язки, передбачені Конституцією України. Відповідно до ст. 293 ЦПК України встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно із п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою. За приписами п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Мінюсту від 18.10.2000 № 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024. Під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території де ведуться активні бойові дії, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь - якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення. Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих. Приписами статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил. Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Враховуючи наведене, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, вимоги заявника підлягають задоволенню.

Outcome: approved