Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Ірпінського міського суду Київської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н.М., ТОВ «АВЕРС-СІТІ» про визнання недійсним договору дарування, поділ майна та визнання права власності. В позовній заяві зазначає, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.08.2015 року, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.11.2015 року залишено без змін, у цивільній справі № 759/16423/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» про поділ спільного майна подружжя, вимоги в частині поділу спільного сумісного майна подружжя задоволено шляхом виділення в рівних частинах права покупця передбачені попереднім договором № G 260, укладеним 22.08.2011 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕРС - СІТІ» для оформлення в майбутньому договору купівлі-продажу однокімнатної квартири та встановлено, що останні перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.08.2006 року по 20.10.2011 року і за період спільного проживання проінвестували будівництво однокімнатної квартири, для цього 07.08.2006 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Регіональні будівні інвестиції» укладено договір бронювання об`єкта нерухомості № G 260 - Б2, а саме, однокімнатної квартири, яким погоджено та визначено особливості реалізації права на придбання об`єкта у власність [PERSON] при погашенні пакету цінних паперів, умови та порядок бронювання об`єкта. Пунктом 1.2 договору бронювання передбачено, що об`єкт бронюється за умови придбання [PERSON] пакету цінних паперів в кількості, визначеній у п.1.4. цього договору, за формулою: кількість кв. м. загального житлового приміщення поділена на 0,01 кв. м. дорівнює необхідній кількості облігацій. Для виконання договору бронювання об`єкта нерухомості № G 260 - Б2В від 07.08.2006 року з [PERSON] укладено договір купівлі - продажу цінних паперів № G 260 - К2 К- 40 - 6 від 07 08.2006 року, і а підставі якого придбано 4948 штук цінних паперів за 227 135 гривень 47 копійок. Для придбання цінних паперів 22.12.2006 року між [PERSON] та ПАО КБ «Надра» укладено кредитний договір № 205/П/ПР/2006-840, зобов`язання перед кредитором виконані до розірвання шлюбу між сторонами, а саме 06.01.2010 року. [PERSON] відступаючи право вимоги за договором бронювання об`єкта нерухомості № G 260 - Б2 від 07.08.2006 року уклала 22.08.2011 року з товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕРС СІТІ» попередній договір № G260 для оформлення в майбутньому договору купівлі-продажу однокімнатної квартири, ціна якої становить 227 135 гривень 47 копійок, що складає вартість придбаних цінних паперів. На початку квітня 2016 року позивач звернувся до товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕРС СІТІ», з проханням пояснити на якій стадії знаходиться будівництво заброньованого об`єкту, йому було повідомлено, що квартира передана у власність [PERSON] , на виконання попереднього договору №G260 від 22.08.2011 року. Враховуючи інформацію отриману від забудовника, позивач звернувся з запитом до реєстру речових прав на нерухоме майно, де дізнався що 22.12.2014 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тіщенко Н.М посвідчено договір дарування, на підставі якого [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS] , яка придбана за спільні кошти подружжя. Крім того, під час розгляду вищевказаної цивільної справи про поділ майна подружжя, [PERSON] , яка допитувалась як свідок, разом із [PERSON] приховали те, що спірна квартира вже подарована [PERSON] . Просить суд визнати недійсним договір дарування від 22.12.2014 квартири [ADDRESS] , рестраційний номер 1629, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тіщенко Н.М. \~ \~ \~ \~Через канцелярію суду позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, в саме: просить визнати недійсним договір дарування від 22.12.2014 квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер 1629, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тіщенко Н.М. Поділити майно, набуте за спільні кошти подружжя, наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Заяву мотивує тим, що згідно договору купівлі продажу квартири від 29.07.2013 року, укладений для виконання попереднього договору № G260 від 22.08.2011 року, на підставі якого [PERSON] набула права власності на спірну квартиру, яка придбана за спільні кошти подружжя, та подарувала її своїй матері, [PERSON] . При зміні власника спірної квартири, шляхом укладання договору купівлі-продажу квартири від 29.07.2013, реєстраційний номер 1368, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тарасюком М.В. та договору дарування від 22.12.2014 року, реєстраційний номер 1629, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тіщенко Н.М. не враховано, що подарована квартира придбана за спільні з кошти подружжя і він не надавав згоди на укладання договору дарування, а тому даний правочини повинен бути визнаний недійсним. Добровільно здійснити поділ сумісно нажитого майна відповідачка відмовляється. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав зазначених з позові та заяві про збільшення позовних вимог та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяви про розгляд справи без її участі суду не надала, причини неявки за викликом суду не повідомила. Відповідач [PERSON] \~в судовому\~засідання просила\~відмовити в\~задоволенні позовних\~вимог,\~суду пояснила\~наступне.\~Рішенням Святошинського\~суду у\~справі №\~759/16423/14-ц\~визнано за\~позивачем 1/2\~прав покупця\~за попереднім\~договором.\~Однак,\~таке право\~можливе лише\~в тому\~випадку,\~якби було\~сплачено «забезпечувальний\~внесок» відповідно\~до п.2.2.\~попереднього договору.\~Позивач добре\~знає,\~що «забезпечувальний\~внесок» за\~попереднім договором,\~на який\~він постійно\~посилається,\~не було\~заплачено.\~Попередній договір\~було розірвано\~ще у\~вересні 2011\~року.\~Таким чином,\~позивач та\~відповідач [PERSON] \~не набули\~жодних прав\~покупця за\~попереднім договором.\~Позивачем протягом\~всього часу\~розгляду судових\~справ не\~було надано\~жодного платіжного\~документу,\~який би\~свідчив про\~здійснені ним\~оплати квартири,\~крім судових\~зборів.\~Важко повірити\~в те,\~що вклавши\~кошти в\~будівництво квартири,\~людина не\~цікавиться ходом\~будівництва до\~2016\~року,\~навіть не\~знає до\~цього часу,\~де ця\~квартира знаходиться,\~бо жодного\~разу він\~не був\~на будівництві\~та в\~збудованій квартирі.\~Звертає увагу,\~що дочка\~не є\~першим власником\~квартири,\~а першим\~власником квартири\~ [ADDRESS] \~є ТОВ\~«Аверс-сіті»\~відповідно до\~свідоцтва на\~право власності\~на нерухоме\~майно [NUMBER] \~від 7\~грудня 2012\~року,\~тобто через\~рік після\~розірвання шлюбу,\~який тривав\~з 04.08.2006р.\~по 20.10.2011\~р.\~При цьому,\~позивач не\~проживав разом\~з її\~дочкою,\~починаючи з\~лютого 2010\~р.\~ В\~2013\~році ТОВ\~«Аверс сіті»,\~як власник,\~виставило однокімнатну\~квартиру [ADDRESS] \~на продаж\~і її\~дочка,\~ [PERSON] ,\~купила цю\~квартиру.\~Це сталося\~через 2\~роки після\~розлучення з\~позивачем і\~відповідно до\~договору купівлі-продажу\~вона була\~одноосібним власником.\~Цей факт\~підтверджено продавцем\~ТОВ «Аверс\~сіті».\~На час\~підписання договору\~купівлі-продажу\~та договору\~дарування квартири\~жодних судових\~рішень не\~існувало,\~отже вона\~мала право\~одноосібно розпоряджатися\~своїм майном.\~Щодо визнання\~недійсним договору\~дарування.\~В ст.\~215\~ЦК України\~сказано,\~що підставою\~недійсності правочину\~є недодержання\~в момент\~вчинення правочину\~стороною (сторонами)\~вимог,\~які встановлені\~частинами першою-третьою,\~п`ятою\~та шостою\~статті 203\~цього Кодексу.\~ Жодних\~із цих\~пунктів порушено\~не було.\~Щодо визнання\~права власності\~позивача на\~1/2\~частину квартири,\~підкреслює той\~факт,\~що під\~час проживання\~в шлюбі\~позивач і\~її дочка\~не набули\~у власність\~жодного майна.\~Цей факт\~було встановлено\~в рішенні\~Святошинського суду\~від 27.08.2015р.\~у справі\~759/16423/14-ц.\~Позивач не\~був власником\~чи співвласником\~будь-якого\~майна підчас\~проживання з\~її дочкою\~в шлюбі.Беручи до\~уваги,\~що позивачем\~не набуте\~й не\~оформлене у\~встановленому порядку\~право власності\~на нерухомість,\~то позов\~про визнання\~такого права\~суперечить закону.Зазначає, що позивачем порушені строки звернення до суду. Попередній договір купівлі-продажу квартири № G260 від 22.08.2011, на який постійно посилається позивач, підписала [PERSON] за письмовою згодою позивача. В п.6.1 Попереднього договору вказано, «термін укладання Основного договору є 30 грудня 2011 року». Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позивачу було відомо про термін підписання основного договору, тобто договору купівлі-продажу, а саме 30 грудня 2011 року і що саме з цього моменту його права як покупця однокімнатної квартири порушено. Логічно було думати, що позивач мав би звернутися в першу чергу до замовника будівництва ТОВ «Аверс сіті» щодо порушення своїх прав покупця і можливо дізнатися, що попередній договір було розірвано 6 вересня 2011 року. Однак, він свідомо не відслідковував свій майновий стан до квітня 2016 року. Хоча позивач, заявляючи вимоги майнового характеру, має не тільки права але й обов`язок відслідковувати стан своїх майнових прав і постійно моніторити їх порушення. Твердження про те, що він зміг довідатися про існування договору купівлі-продажу тільки в 2016 році, через 5 років, як його права порушено, є неправдивими. Ці наведені факти є підставою для застосування позовної давності до вимог позивача. В постанові Верховного суду від 22.02.2023р. у справі 367/7692/17 року зазначено, що підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] недійсним в цілому немає. Отже, якщо договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] визнано дійсним, цей аргумент свідчить про те, що немає підстав визнавати договір дарування недійсним. Крім того, в однокімнатній квартирі [ADDRESS] , яку їй подарувала дочка, будучи одноосібним власником, вона постійно проживає протягом 10 років, підтримує її в належному стані, весь час оплачує комунальні послуги, в комплексний ремонт квартири та її облаштування вкладені значні кошти її дочки та її заощадження. Наразі вона не має іншого житла для проживання. На сьогоднішній день це зовсім інша квартира зі своїми індивідуально-визначеними ознаками, її вартість істотно збільшилася за рахунок проведеного комплексного ремонту та облаштування приміщення і до всього сказаного позивач немає жодного відношення. Просить суд відмовити в позові. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Наталія Михайлівна в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Через канцелярію суду подала заяву щодо розгляду справи без ї участі та винесення рішення згідно чинного законодавства. Представник третьої особи ТОВ «АВЕРС-СІТІ» Васюк М.М. в судовому засіданні пояснив, що позивачем не вірно обраний спосіб захисту порушеного права. Договір від 29.07.2013 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] було укладено між ТОВ «АВЕРС-СІТІ» (продавцем), як власником на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого 07.12.2012р виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради на підставі рішення № 270 від 22.09.2011р. та [PERSON] (покупцем). Позивач на момент укладання договору купівлі-продажу квартири не перебував з [PERSON] у шлюбі. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що згідно договору дарування квартири укладеного 22 грудня 2014 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1629, дарувальник передає безоплатно матері, а обдаровувана приймає від доньки у власність квартиру під номером [ADDRESS] . Згідно п. 2 вказаного договору квартира, яка відчужується за цим договором, належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі: договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюком М.В. 29 липня 2013 року за реєстровим № 1368, право власності зареєстровано в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29 липня 2013 року, номер запису про право власності: 1901447, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100511032109. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо об`єкта нерухомого майна від 29.07.2013 року квартира [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100511032109 на праві приватної власності належить [PERSON] , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер 1368, від 29.07.2013. Згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного 29 липня 2013 року між ТОВ «АВЕРС-СІТІ» (продавець) та [PERSON] (покупець) продавець передає, а покупець приймає у власність нерухоме майно: однокімнатну квартиру, житловою площею18,2к.в.м, загальною площею 46,6кв.м., право власності на яку зареєстроване 20.05.2013 p. Реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області (номер запису про право власності: 1580630, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100511032109), та яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі квартира). Згідно п.2\~договору вказана\~вище квартира\~належить продавцю\~на праві\~приватної власності\~на підставі\~свідоцтва про\~право власності\~на нерухоме\~майно серії\~ [NUMBER] ,\~виданого 07\~грудня 2012\~року Виконавчим\~комітетом Коцюбинської\~селищної ради\~Київської області,\~на підставі\~рішення виконавчого\~комітету Коцюбинської\~селищної ради\~від 22.09.2011\~року,\~№ 270,\~зареєстрована 20.05.2013\~p..\~Реєстраційною службою\~Ірпінського міського\~управління юстиції\~Київської області,\~реєстраційний номер\~об`єкта нерухомого\~майна: 100511032109. Згідно п. 5 договору продавець свідчить, що відчужувана квартира належить власнику на праві приватної власності, на момент укладання цього договору, нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, іншим способом не відчужена, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена, як юридична адреса не використовується; на вказане вище майно не поширюються права третіх осіб (в тому числі неповнолітніх та малолітніх дітей, недієздатних осіб) як у межах, так і за межами України. Покупець, [PERSON] , в зареєстрованому шлюбі не перебуває, однією сім`єю з особами, з якими мала б право укласти шлюб в даний час не проживає. Грошові кошти, що витрачаються на придбання квартири не є спільною сумісною власністю, є її особистими заява відповідного змісту додається до договору, що зберігається в справах нотаріуса. Згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року по цивільній справі № 759/16423/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , 3-я особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» про поділ спільного майна подружжя позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Поділено спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] набуте за час перебування в шлюбі наступним чином: виділено [PERSON] 1/2 частину прав покупця передбачених попереднім договором № G 260 від 22.08.2011 року; виділено [PERSON] 1/2 частину прав покупця передбачених попереднім договором № G 260 від 22.08.2011 року. В задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року по цивільній справі № 759/16423/14-ц апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року залишено без змін. Рішенням Святошинського райсуду м. Києва від 20.10.2011р. встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 04.08.2006р перебували у зареєстрованому шлюбі, з лютого 2010 року спільне господарство не ведуть, не підтримують шлюбні стосунки, мають окремий бюджет та проживають окремо. Даний шлюб було розірвано. 07.09.2006 року між відповідачем [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Регіональні будівні інвестиції» було укладено договір бронювання об`єкта нерухомості № G 260 - Б2, а саме, однокімнатної квартири, яким погоджено та визначено особливості реалізації права на придбання Об`єкта у власність відповідача [PERSON] при погашенні пакету цінних паперів, умови та порядок бронювання Об`єкта. Пунктом 1.2 Договору бронювання передбачено, що Об`єкт бронюється за умови придбання відповідачем [PERSON] пакету цінних паперів в кількості, визначеній у п.1.4. цього Договору, за формулою: кількість кв. м. загального житлового приміщення поділена на 0,01 кв. м. дорівнює необхідній кількості облігацій. Для виконання Договору бронювання об`єкта нерухомості № G 260 - Б2В від 07.09.2006 року з відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу цінних паперів № G 260 - К2 К- 40 - 6 від 07 09.2006 року, на підставі якого придбано 4948 штук цінних паперів за 227 135 гривень 47 копійок. Для придбання цінних паперів 22.12.2006 року між відповідачем [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 205/П/ПР/2006-840. 06.01.2010 року зобов`язання за кредитним договором були виконані, що стверджується довідкою філії ВАТ КБ «Надра» від 15.01.2010р. № 176/ОПП. Відповідач [PERSON] відступаючи право вимоги за Договором бронювання об`єкта нерухомості № G 260 - Б2 від 07.09.2006 року уклала 22.08.2011 року з товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕРС СІТІ» попередній договір №G260 для оформлення в майбутньому договору купівлі-продажу однокімнатної квартири [ADDRESS] , ціна якої становить 227 135 гривень 47 копійок. Позивач по справі ставить питання про визнання недійсним вказаного договору дарування квартири з тих підстав, що подарована квартира була придбана за спільні кошти подружжя та про визнання за ним та відповідачкою [PERSON] право власності на спірну квартиру по 1\\2 частині. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ст. 68 цього Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до ст. 70 ч 1 СК України У разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя,частки майна дружини та чоловіка є рівними,якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Ставлячи питання про визнання недійсним договору дарування спірної квартири, позивач по справі не надав суду жодних доказів тих обставин, що спірна квартира [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100511032109 була придбана за спільні кошти подружжя і що в момент вчинення вказаного правочину були недодержані вимоги, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. При розгляді справи № 759/16423/14-ц Святошинським районним судом міста Києва були встановлені наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] з 04 серпня 2006 року по 20.10.2011року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 07.08.2006 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Регіональні будівні інвестиції» (далі ТОВ «Регіональні будівні інвестиції») укладено договір бронювання об`єкта нерухомості № G 260 Б2, а саме: однокімнатної квартири [ADDRESS] , яким погоджено та визначено особливості реалізації права на придбання об`єкта у власність [PERSON] при погашенні пакету цінних паперів, умови та порядок бронювання об`єкта. Пунктом 1.2 вказаного договору передбачено, що об`єкт бронюється за умови придбання пакету цінних паперів у кількості, визначеній у пункті 1.4 цього договору, за формулою: кількість квадратних метрів загального житлового приміщення поділена на 0,01 кв. м. дорівнює необхідній кількості облігацій. Загальна площа об`єкта бронювання складає 49, 48 кв.м. (пункт 1.4 договору), а тому кількість цінних паперів складає 4 948 штук. 07.08.2006 року для виконання договору бронювання об`єкта нерухомості № G 260 Б2В від 07 серпня 2006 року [PERSON] укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № G 260 К2 К- 40 6, на підставі якого придбано 4948 штук цінних паперів за 227 135, 47 грн. 22 грудня 2006 року для придбання цінних паперів між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 205/П/РП/2006-840. Зобов`язання перед кредитором виконані до розірвання шлюбу між сторонами, а саме 06 січня 2010 року. У зв`язку із припиненням діяльності ТОВ «Регіональні будівні інвестиції», [PERSON] 22 серпня 2011 року уклала з ТОВ «АВЕРС-СІТІ» попередній договір № G260 та договір № G260/АС відступлення права вимоги, за якими у порядку та на умовах, визначених цими договорами передала у власність останнього цінні папери у вигляді безвідсоткових облігацій номери з 54580 по 59527 в кількості 4 948 штук по номінальній вартості 20,20грн за одну, загальною вартістю 227135,47грн. на погашення повної вартості однокімнатної квартири [ADDRESS] . Рішенням Святошинського райсуду м. Києва від 27.08.2015 року позивачу [PERSON] було виділено 1/2 частину прав покупця передбачених попереднім договором № G 260 - Б2 від 22.08.2011 року. Слід зазначити, що зі змісту вказаного договору № G 260 - Б2 від 22.08.2011 року, сторони: [PERSON] та ТОВ «Аверс-Сіті» зобов`язались у майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Ціна об`єкту визначена у 227 135грн. Також, даним договором обумовлено, що основний договір купівлі-продажу квартири повинен бути укладений 30.12.2011р, але не пізніше 60 робочих днів від дати прийняття в експлуатації об`єкту будівництва. При розгляді справи № 759/16423/14-ц Святошинським районним судом міста Києва не розглядалося питання за чиї кошти була придбана квартира [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100511032109, тому твердження позивача проте, що подарована квартира придбана за спільні кошти подружжя, як встановлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.08. 2015 року та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.11.2015 року, не відповідає дійсності. Позивачем не надано жодних належних доказів, які б спростовували твердження відповідача [PERSON] про те, що основний договір за попереднім договором укладений не був через проблемність об`єкту забудови і що зобов`язання передбачені попереднім договором були припинені з 31 грудня 2011 року. Таким чином,\~з доданих\~належних доказів\~учасниками розгляду\~відсутні підстави\~вважати,\~що було\~укладено основний\~договір купівлі-продажу\~квартири на\~вимогу по попередньому договору № G 260 - Б2 від 22.08.2011р., укладеного між [PERSON] та ТОВ «Аверс-Сіті». Зі змісту договору купівлі продажу квартири від 29.07.2013р та договору дарування квартири від 22.12.2014р не вбачається той факт, що підставами для укладання вказаних договорів був саме попередній договір № G 260 - Б2 від 22.08.2011р року чи інші договори, які були укладені із [PERSON] (договір бронювання об`єкта нерухомості № G 260 - Б2В від 07.09.2006 року, договір купівлі - продажу цінних паперів № G 260 - К2 К- 40 - 6 від 07 09.2006 року) і що кошти, на які посилається позивач у своїй позовній заяві як на підставу заявлених позовних вимог, були витрачені саме на придбання квартири [ADDRESS] , загальною площею 46,6 кв.м. Суд звертає увагу і на ті обставини, що на час укладання договору купівлі-продажу квартири від 29.07.2013р власником квартири [ADDRESS] було Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] ,виданого 07.12.2012р виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради на підставі рішення № 270 від 22.09.2011р. Отримання у власність даної квартири Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» позивачем по справі у передбачений законом порядку не було оскаржено та не оскаржується на даний час. Також, позивачем не оскаржується і укладений 29.07.2013р між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Згідно вимог ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Юридичним наслідком укладення договору дарування є припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом цього договору, та виникнення права власності на нього у обдарованої особи. Тобто, правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди в момент його укладання. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин (ч. 3 ст. 215 ЦК України)). З урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Враховуючи викладені обставини справи, суд вважає позов безпідставним, не доведеним та таким, що не підлягає до задоволення,у зв`язку з чим суд відмовляє [PERSON] у задоволенні позовних вимог, а саме: визнання недійсним договору дарування від 22.12.2014 квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер 1629, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тіщенко Н.М., поділ майна, набутого за спільні кошти подружжя, шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Щодо заяв представників відповідачів про застосування строків позовної давності за даним позовом, то враховуючи, що суд відмовляє позивачу у позові по суті, то строки позовної давності судом не застосовуються. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню. На підставі ст. 60, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. 203, 215 ЦК України,

Outcome: dismissed