Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

Фізична особа - підприємець [PERSON] у червні 2023 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] ,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору -ТзДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант», про стягнення страхового відшкодування. Позов мотивовано тим, що 01.04.2020 року о 17 год. 35 хв. на перехресті вул.Ахматової - проспекту Григоренка в м. відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Тойота», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого була застрахованою в ТзДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» згідно полісу № АО 5933742 з ліміном відшкодування 100 000 грн., франшизою 1 000 грн., та, який у порушення п.16.6 ПДР України не надав дорогу автомобілю «Ауді», д.н.з. [NUMBER] , який рухався у зустрічному напрямку, внаслідок чого допустив з ним зіткнення, що призвело до пошкодження транспортних засобів, та завдало матеріальних збитків автомобілю «Ауді», д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] , цивільно-правова відповідальність власника якого була застрахована в ТзДВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту (поліс) № 103-012-19039. Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 15.05.2020 року, яка набула чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України, із накладенням адміністративного стягнення - штрафу у розмірі 340 грн. 00 коп., який в ході розгляду справи вину визнав. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було завдано шкоди застрахованому автомобілю «Ауді», д.н.з. [NUMBER] . З метою визначення розміру збитку, завданого застрахованому транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивачем проведено авто-товарознавче дослідження, й відповідно до Звіту № 15-Д/68/6 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власникові транспортного засобу від 24.04.2020 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Ауді», д.н.з. [NUMBER] , визначена в сумі 160 540 грн. 34 коп., й на підстві якого складені рахунок-фактура від 21.03.2020р. на вказану суму, розрахунок страхового відшкодування від 23.04.2020 року на суму 160 500 грн. 00 коп., страховий акт на суму 160 500 грн. 00 коп., а відповідно до платіжних доручень № 8851 від 05.05.2020 року, № 8862 від 06.05.2020р., № 10671 від 08.05.2020р. позивач виплатив страхувальнику кошти частинами в загальній сумі 160 500 грн. 00 коп. 11.08.2021 року ТзДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» здійснило позивачу виплату в сумі 68 658 грн. 69 коп., решта коштів - 91 841 грн. 31 коп. є не відшкодованими. Вважає, що відповідач, як винна особа, якою завдані збитки, й відповідальність якої була затрахована в ТзДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант», має відшкодувати різницю між понесеними ТзДВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» витратами по виплаті страхового відшкодування (160 500 грн. 00 коп.) й здійсненими ТзДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» виплатами 68 658 грн. 69 коп., що становить 91 841 грн. 31 коп. (160 500 грн. 00 коп. - 68 658 грн. 69 коп. = 91 841 грн. 31 коп.). 08.06.2021 року між ТОВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» та ТОВ «Траст Ассістанс Україна» укладено договір № 2 ТАУ про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого право грошової вимоги від ТОВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» до [PERSON] перейшло до ТОВ «Траст Ассістанс Україна». 18.07.2022 року між ТОВ Траст Ассістанс Україна» та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено договір № 1807 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого право грошової вимоги від ТОВ Траст Ассістанс Україна» до [PERSON] перейшло до фізичнї особи - підприємцем [PERSON] . Відповідно, фізична особа - підприємець [PERSON] , набувши право вимоги до боржника [PERSON] , звернулась до суду із цим позовом. В судове засідання позивач повторно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог з тих же підстав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 04.12.2023 року (а.с.72), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за необґрунтованості та недоведеності вимог із застосуванням до спірних правовідносин строку позовної давності. Вважаючи, що строк позовної давності почав відраховуватися із дати проведеної оплати страхового відшкодування в сумі 160 500 грн. 00 коп. - 05, 06, 08 травня 2020 року, проте позивач звернувся до суду із цим позовом лише 02 червня 2023 року, із заявою про поновлення строку звернення до суду не звертався. Відповідачем подано відзив на позов, доводи якого зводяться до вказаних висновків. Відповідь на відзив позивачем не подано. Третя особа в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Відзив на позов третьою особою не подано. Наведені обставини свідчать, що сторони, третя особа завчасно повідомлені про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності позивача, треьої особи, за погодженням сторін. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України). Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 8 Закону № 85/96-ВР страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. На підставі ст.993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка отримала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдану шкоду. Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ст.1194 ЦК України). Судом встановлено, що 01.04.2020 року о 17 год. 35 хв. на перехресті вул.Ахматової - проспекту Григоренка в м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Тойота», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого була застрахованою в ТзДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» згідно полісу обов`язкового страхування № АО 5933742, з ліміном відшкодування 100 000 грн., франшизою 1 000 грн., та, який у порушення п.16.6 ПДР України не надав дорогу автомобілю «Ауді», д.н.з. [NUMBER] , який рухався у зустрічному напрямку, внаслідок чого допустив з ним зіткнення, що призвело до пошкодження транспортних засобів, та завдало матеріальних збитків автомобілю «Ауді», д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] , цивільно-правова відповідальність власника якого була застрахована в ТзДВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту (поліс) № 103-012-19039 (а.с.7, 8, 9, 30-34, 42). Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 15.05.2020 року, яка набула чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, із накладенням адміністративного стягнення - штрафу у розмірі 340 грн. 00 коп., який в ході розгляду справи вину визнав (а.с.7). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було завдано шкоди застрахованому позивачем автомобілю «Ауді», д.н.з. [NUMBER] (а.с.7, 8, 9, 18-29, 42). З метою визначення розміру збитку, завданого застрахованому транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивачем проведено авто-товарознавче дослідження, й відповідно до Звіту № 15-Д/68/6 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власникові транспортного засобу від 24.04.2020 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Ауді», д.н.з. [NUMBER] , визначена в сумі 160 540 грн. 34 коп., й на підстві якого складені рахунок-фактура від 21.03.2020р. на вказану суму, розрахунок страхового відшкодування від 23.04.2020 року на суму 160 500 грн., страховий акт на суму 160 500 грн. 00 коп., а відповідно до платіжних доручень № 8851 від 05.05.2020 року, № 8862 від 06.05.2020р., № 10671 від 08.05.2020р. позивач виплатив страхувальнику кошти частинами в загальній сумі 160 500 грн. 00 коп. (а.с.7-9, 10, 11, 12, 18-29). Позивач вказує, що 11.08.2021 року ТзДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» здійснило виплату в сумі 68 658 грн. 69 коп., решта коштів - 91 841 грн. 31 коп. є не відшкодованими, а відтак,відповідач, як винна особа, якою завдані збитки, й, відповідальність якої була затрахована в ТзДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант», має відшкодувати позивачу різницю між понесеними ТзДВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» витратами по виплаті страхового відшкодування (160 500 грн. 00 коп.) й здійсненими ТзДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» виплатами 68 658 грн. 69 коп., що становить 91 841 грн. 31 коп. (160 500 грн. 00 коп. - 68 658 грн. 69 коп. = 91 841 грн. 31 коп.). Водночас, вказану обставину - про виплату ТзДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» 68 658 грн. 69 коп. позивачем не доведено належними, допустимими доказами, що впливає на наслідки вирішення цього спору. Суд вважає, що за відсутності вказаного доказу суд позбавлений можливості, навіть за наявності решти наданих доказів, ухвалити законне рішення про задоволення позову. Відсутність вказаного доказу в ході розгляду справи позивачем не усунуто, таким доказом не доповнено, а зазначене ґрунтується лише на припущенні, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити, адже обов`язок доказування покладається на сторін. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Враховуючи наведене, за таких правових підстав та наданих позивачем доказів, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Щодо заяви такого відповідача про застосування судом строку позовної давності, то вона не може бути підставою для застосування строку позовної давності із таких правових підстав. Постановою КМУ № 211 на всій території України з 12.03.2020 р. у зв`язку із респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, був установлений карантин, який уподальшому був продовжений багатьма постановами КМ України, й на цей час карантинні обмеження в Україні тривають, й Законом № 540 внесено зміни, зокрема, до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який був доповнений п. 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину», тобто вимоги позивача подана у межах строку позовної давності. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір, витрати на правову допомогу) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст.141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed