Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

15 листопада 2023 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме частиною будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони з 12 серпня 2005 року до 24 вересня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З 2021 року сторони проживають окремо, діти проживають з відповідачем. На утримання дітей позивач сплачує аліменти. Позивач є власником 3/20 частки будинку по [ADDRESS] . Колишня дружина з дітьми не проживають у житловому будинку понад один рік, не сплачують комунальні платежі не беруть участі в утриманні будинку, не мають особистих речей у ньому. Факт реєстрації дітей перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися своїм майном. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 листопада 2023 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешку М.М. Ухвалою суду від 20 листопада 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку окремого позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено підготовче засідання на 09 січня 2024 року. Вказаною ухвалою зобов`язано службу у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Через неявку в судове засідання 09 січня 2024 року відповідача, розгляд справи відкладено на 12 лютого 2024 року. 09 січня 2024 року на адресу суду надійшов лист від представника третьої особи у справі про розгляд справи за його відсутності. 24 січня 2024 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким остання просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтовано тим, що сім`я у неї розпалася через зловживання позивачем спиртними напоями та постійними скандали зі сторони останнього. За таких обставин вона з трьома неповнолітніми дітьми залишила позивача та почала винаймати житло по [ADDRESS] . Згідно договору дарування частини житлового будинку від 04 вересня 2015 року 3/20 частини будинку по [ADDRESS] належать позивачеві. Позивач умисно, в період шлюбу оформив придбання будинку за договором дарування. Колишній власник квартири [PERSON] не перебуває з позивачем у родинних відносинах. Відповідач не визнає позовні вимоги через те, що її неповнолітні діти не мають можливості забезпечити себе житлом і у них немає іншого місця для проживання та реєстрації. В судовому засіданні 12 лютого 2024 року позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просив суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача додатково пояснив суду, що реєстрація дітей за місцем проживання позивача порушує право власності останнього, зокрема на розпорядження своєю частиною житлового будинку. Відповідач має можливість забезпечити проживання дітей за власною адресою та зняти останніх з реєстраційного обліку за місцем проживання позивача. Відповідач в судовому засіданні 12 лютого 2024 року просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Додатково пояснила суду, що вона зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . За даною адресою зареєстровано 4 особи. Її мати, яка є власником даної квартири заперечує щодо реєстрації дітей за вказаною адресою. Крім цього, квартира [ADDRESS] має загальну площу 27 квадратних метрів, що унеможливлює реєстрацію за даною адресою її дітей. На даний час вона з чоловіком та дітьми проживає без реєстрації в орендованій двокімнатній квартирі по [ADDRESS] і власник вказаної квартири не бажає щоб вона зі своїми дітьми була зареєстрована в орендованій квартирі. Представник третьої особи - служби у справах дітей Білоцерківської міської ради 09 січня 2024 року та 12 лютого 2024 року звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи без участі третьої особи. На дату судового розгляду - 12 лютого 2024 року на адресу суду з служби у справах дітей письмовий висновок щодо розв`язання спору не надійшов. Відповідач пояснила, що їх викликають на засідання комісії в другій половині лютого 2024 року, але вона наполягає на тому, щоб судом було ухвалено рішення у справі в даному судовому засіданні - 12 лютого 2024 року. Позивач та його представник вважали за можливе долучити висновок служби у справах дітей, але з урахуванням того, що він для суду носить рекомендаційний характер, не заперечували проти закінчення розгляду справи та ухвалення судового рішення в судовому засіданні 12 лютого 2024 року. За таких обставин, враховуючи строки судового розгляду цивільної справи, думку сторін щодо доцільності закінчення судового розгляду справи в судовому засіданні 12 лютого 2024 року, те, що висновок щодо розв`язання спору не обов`язковим у даній категорії справи та носить для суду рекомендаційних характер, суд вважає за можливе закінчувати судовий розгляд без надання висновку служби у справах дітей (органу опіки та піклування) щодо розв`язання спору у справі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач є власником 3/20 частки житлового будинку [ADDRESS] , яку отримав в дар від [PERSON] , [INFO] (а.с.10-12). Сторони перебували у шлюбі з 12 серпня 2005 року до 24 жовтня 2021 року (а.с.17). Від шлюбу у сторін народилося троє дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.13-15), які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.17), але фактично проживають за адресою: [ADDRESS] з травня 2021 року (а.с.20). Відповідач у справі зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.18) Позивач станом на 31 травня 2023 року не мав заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей (а.с.19) та перебуває на військовій службі у [INFO] з 09 березня 2022 року (а.с.9). При вирішенні справи суд виходить з наступного: Предметом спору у розглядуваній справі є визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житлом (квартирою). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд виходить з того, що у справах про визнання члена сім`ї власника таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад один рік та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 405 ЦК України строки. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Таким чином малолітня (до досягнення 14 років) дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Своє право на вільний вибір місця проживання, дитина може реалізувати його лише з досягненням певного віку. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18, від 22 січня 2020 року у справі № 759/14686/16-ц від 09 грудня 2020 року у справі № 673/1407/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 161/17900/19, від 17 червня 2021 року у справі № 520/4056/18, від 03 жовтня 2023 року у справі № 554/3141/21. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] на момент подачі позову не досягли чотирнадцятирічного віку, а тому не могли повноцінно реалізувати свої житлові права, отже відсутні правові підстави для втрати ними права користування спірною частиною житлового будинку. [PERSON] на даний час досягла повноліття та набула повної цивільної дієздатності, проте до неї позовні вимоги не пред`являлися, клопотання про залучення її співвідповідачем у справі після відкриття провадження у справі та досягнення нею повноліття, стороною позивача не заявлялося, тому суд не вбачає підстав для визнання останньої такою, що втратила право користування спірною частиною житлового будинку. За таких обставин доводи позивача про те, що діти останнього втратили право користування спірною квартирою є помилковими. Отже, діти відповідача мають право на проживання та користування спірною частиною житлового будинку, яка на праві власності належить позивачеві. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, доводи позивача про наявність підстав для визнання своїх дітей такими, що втратили право користування спірною частиною житлового будинку, не знайшли свого підтвердження, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до частини першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed