Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою в якій просить стягнути з відповідача на його користь 3 % річних у розмірі 1395,00 грн. та інфляційні втрати в розмірі 5988,99 грн., а всього стягнути 7383,99 грн. та покласти на відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 858,88 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн. Ціна позовну визначена позивачем в розмірі 7383,99 грн. Вказана позовна заява подана позивачем через систему «Електронний суд». В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 23.11.2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] та автомобіля «Volkswagen», державний реєстраційний номер « [NUMBER] ». Внаслідок ДТП автомобілю «Volkswagen» завдано механічних пошкоджень із матеріальними збитками. Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.12.2014 року, [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23.03.2017 року по справі № 644/11739/15-ц позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» задоволені та стягнуто з відповідача [PERSON] на користь ПрАТ «СК «ВУСО» завдані збитки в порядку регресу у розмірі 12 072 грн. 50 коп. 25.10.2018 року між ПрАТ «СК «ВУСО» (первісним кредитором) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (новим кредитором) укладено договір №25/10/2018 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у додатку №1 до договору. В тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором №1312578-02- 05-02 від 11.03.2014 року (пункт 54 Додатку №1 до Договору). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15.01.2019 року на стадії виконання судового рішення по цивільній справі № 644/11739/15-ц, замінено сторони виконавчого провадження з ПрАТ «СК «ВУСО» на його правонаступника фізичну особу підприємця [PERSON] . Згідно Автоматизованої системи виконавчого провадження були відкриті виконавчі провадження №52850849 та №52850944 щодо примусового стягнення заборгованості з [PERSON] 23.11.2022 року відповідачем [PERSON] було фактично виконано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23.03.2017 року. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно висновку Верховного Суду викладеному у постанові 07 лютого 2018 року по справі № 910/11249/17, вбачається, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Таким чином, позивач зазначає, що має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, починаючи з наступного дня винесення ухвали суду про заміну сторони у виконавчому провадження по справі №644/11739/15-ц 16.01.2019 року та до дня виконання боржником грошового зобов`язання 22.11.2022 року. Загальний розмір інфляційних втрат за вказані періоди складає 5 988 грн. 99 коп. Загальна сума відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 16.01.2019 року по 22.11.2022 року складає 1 395 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 03.10.2023 року відкрито провадження та призначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Копія даної ухвали разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами направлена відповідачу на адресу місця реєстрації, однак повернулась на адресу суду неврученою, що підтверджується поштовими повідомленнями, які знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Оскільки ухвала суду від 03.10.2023 року направлялась відповідачу на адресу місця реєстрації, і повернулась на адресу суду неврученою, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлена про відкриття провадження у справі та встановлення строку для подання відзиву. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами На підставі викладеного, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами, у зв`язку з відсутністю клопотання сторін про інше, відповідно до положень ст. ст. 274-279 ЦПК України. Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідачем у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подавався. Від позивача до суду надійшла заява в якій він просить проводити розгляд справи за його відсутності та задовольнити позовні вимоги повністю. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 23.11.2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] та автомобіля «Volkswagen», державний реєстраційний номер « [NUMBER] ». Внаслідок ДТП автомобілю «Volkswagen» завдано механічних пошкоджень із матеріальними збитками. Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.12.2014 року, [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23.03.2017 року по справі № 644/11739/15-ц позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» задоволені та стягнуто з відповідача [PERSON] на користь ПрАТ «СК «ВУСО» завдані збитки в порядку регресу у розмірі 12 072 грн. 50 коп. 25.10.2018 року між ПрАТ «СК «ВУСО» (первісним кредитором) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (новим кредитором) укладено договір №25/10/2018 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у додатку №1 до договору. В тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором №1312578-02-05-02 від 11.03.2014 року (пункт 54 Додатку №1 до Договору). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15.01.2019 року на стадії виконання судового рішення по цивільній справі № 644/11739/15-ц, замінено сторону виконавчого провадження з ПрАТ «СК «ВУСО» на його правонаступника фізичну особу підприємця [PERSON] . Відповідно до п.\~4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справ/ що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно Автоматизованої системи виконавчого провадження були відкриті виконавчі провадження №52850849 та №52850944 щодо примусового стягнення заборгованості з [PERSON] 23.11.2022 року відповідачем [PERSON] було фактично виконано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23.03.2017 року справі № 644/11739/15-ц. Враховуючи тривале невиконання відповідачем за даним позовом рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 23.03.2017 року, позивач має право на компенсацію та стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 23.03.2017 року справі № 644/11739/15-ц, починаючи з наступного дня винесення ухвали суду про заміну сторони у виконавчому провадження по справі №644/11739/15-ц 16.01.2019 року та до дня виконання боржником грошового зобов`язання 22.11.2022 року. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Частиною другою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування суми боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржників за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення грошових коштів, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформовано висновки про те, що нарахування 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Таким чином, з ухваленням судом рішення по справі № 644/11739/15-ц про стягнення з відповідача грошових коштів,\~зобов`язання не\~припинилося та\~триває до\~моменту фактичного\~виконання відповідачем\~грошового зобов`язання,\~яке виконане\~відповідачем 22.11.2022 року. Відтак, позивач має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, починаючи з 16.01.2019 року наступного дня винесення ухвали суду про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні по справі №644/11739/15-ц. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги недопустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язання, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат є законною та обґрунтованою. Розмір інфляційних втрат за період з 16.01.2019 року по 22.11.2022 року складає 5988 грн. 99 коп., а сума 3 % річних за вказаний період складає 1395 грн. 00 коп. Загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасність виконання свого зобов`язання, встановленого рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 23.03.2017 року справі № 644/11739/15-ц, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України становить 7383,99 грн. Таким чином, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Розподіл судових витрат, суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». За подання позовної заяви в 2023 році позивачем сплачено судовий збір в розмірі 858,88 грн., відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, у зв`язку з тим, що вказана позовна заява подана через систему «Електронний суд». Суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача, документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 858,88 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За\~ст.137 ЦПК України\~\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу адвоката. В позовній заяві позивач просить також стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн. Згідно п. 8 ч. 2 ст.141\~ЦПК України\~\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, у загальному розмірі 4000,00 грн., позивачем надано: копію договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019 року; копію додаткової угоди № 123 від 13.03.2023 року до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019 року; копію акту здачі прийняття робіт (надання послуг) від 13.03.2023 року до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019 року; платіжну інструкцію від 13.03.2023 року на суму 4000,00 грн; копію довіреності та копії свідоцтва та посвідчення адвоката Самойленка П.М. Суд дослідивши\~позовну заяву\~з доданими\~до неї\~матеріалами,\~докази надані\~на підтвердження\~понесених позивачем\~судових витрат\~на правничу\~допомогу,\~вважає,\~що \~судові витрати\~в частині\~стягнення з\~відповідача на\~користь позивача\~витрат на\~професійну правничу\~допомогу підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Право на професійну правничу допомогу гарантовано\~статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у\~рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009\~зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Згідно положень\~статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Виходячи з положень статей\~137,\~141ЦПК України, статті 30 Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: approved