Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

Позивач, подав до суду позовну заяву, в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] борг за спожитий природний газ за об`єктом нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , суму основного боргу (заборгованості за спожитий природний газ) в розмірі 26294 грн. 38 коп. та судовий збір в сумі 2684 грн. 00 коп. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що він як суб`єкт ринку газу з 01 листопада 2018 року здійснює діяльність з постачання природного газу фізичним та юридичним особам, які використовують його для власних потреб та є постачальником на якого покладені спеціальні обов`язки. Постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам. За договором постачання природного газу постачальник зобов`язаний поставити побутовому споживачу природний газ у необхідних для нього об`ємах (обсягах), а побутовий споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором. Постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2500 «Про затвердження типового договору постачання природного газу побутовим споживачам» визначено, що договір між постачальником природного газу та споживачем є публічним договором приєднання відповідно до ст.ст.633, 634, 641,642 ЦК України, відповідно укладається шляхом заявочного принципу і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. Відповідно до вимог Правил, акцептування публічного договору постачання природного газу побутовим споживачем є повернення споживачем постачальнику підписаної заяви - приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачем, та/або сплата/часткова сплата споживачем вартості спожитого природного газу, та/або фактичного споживання природного газу (визначається за даними оператора ГРМ - ВАТ «Кіровоградгаз» та вноситься до особового рахунку споживача). Відповідач акцептував договір, фактично споживаючи природний газ та частково сплативши вартість спожитого природного газу. Позивачем в період з грудня 2020 року по червень 2023 року включно було поставлено природний газ на загальну суму 26294 грн. 38 коп., вартість якого не сплачена відповідачем. У порядку досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про сплату заборгованості за спожитий природний газ №119/4.3-3668-2023/201300660 від 10 лютого 2023 року, яка залишились незадоволеною відповідачем. Заперечення щодо сплати боргу останнім не надано, борг не сплачено, а тому вищевказані обставини стали підставою для звернення до суду з даною позовною заявою. [PERSON] є власником житлового приміщення за яким виник борг, отже є учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг до цього приміщення і на нього покладений обов`язок зі сплати житлово - комунальних послуг за цим об`єктом. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розглядати справу без його участі. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини його неявки суду не відомі. Відзив на позов, будь-які клопотання чи заяви від нього не надходили. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», є суб`єктом ринку газу, з 01 листопада 2018 року здійснює діяльність з постачання природного газу фізичним та юридичним особам, які використовують його (природний газ) для власних потреб. Відповідно до довідки про фінансовий стан споживача - особовий рахунок № [NUMBER] , в період з грудня 2020 року по червень 2023 року позивачем поставлено за адресою [ADDRESS] природний газ на загальну суму 26294,38 грн, вартість якого не сплачена. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07 серпня 2023 року вбачається, що [PERSON] з 2012 року є власником квартири за адресою [ADDRESS] та вказана квартира перебуває в іпотеці. ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», 10 лютого 2023 року надсилалася вимога боржнику (споживачу) [PERSON] про необхідність погашення заборгованості в сумі 19879 грн. 47 коп., яка виникла за станом на 10 лютого 2023 року по особовому рахунку [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , однак заборгованість не погашена. Відповідно до 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно зі ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням. До житлово-комунальних послуг поміж іншого належата комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу (ст.5 вказаного Закону). Згідно зі ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Індивідуальний споживач це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. У статті 13 Конституції України зазначено, що власність зобов`язує. Вказана норма кореспондує зі статтею 322 ЦК України - власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. В ухвалі ВССУ від 20 листопада 2013 року у справі № 6-29503св13 зазначено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа. Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (стаття 156 ЖК України). Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно з ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Індивідуальний споживач (власник майна) зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (ч.2 ст.7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до Постанови КМУ від 24 січня 2006 року №45 власник зобов`язаний укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем комунальних послуг відповідно до типового договору. Власник має оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором чи законом. Обов`язок споживача оплатити житлово-комунальні послуги кореспондується із їх, послуг, фактичним використанням. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, що відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справах №750/12850/16-цвід 26 вересня 2018 року, №642/2858/16 від 06 листопада 2019 року. Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на споживача покладено обов`язок, серед іншого, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. При цьому, ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Частиною 1 статті 509 ЦК України, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін (строк). За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його не виконанням або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. На підставі викладеного, судом встановлено, що відповідач, як споживач послуг, свої зобов`язання щодо своєчасності плати за фактично отримані послуги з постачання природного газу за адресою [ADDRESS] , належним чином не виконує, у зв`язку з чим має перед позивачем заборгованість за спожитий природний газ за період: грудень 2020 року - червень 2023 року, в загальній сумі 26294 грн. 38 коп., яку слід з нього стягнути на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України». У відповідності до положень ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесений ним документально підтверджений судовий збір.

Outcome: approved