Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою про встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документу, в якій просить суд встановити факт, що свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 09.07.1998 серія ККВ № 21286. виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на ім`я [PERSON] належить [PERSON] . Заявлені вимоги мотивовані тим, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (сьогодні Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого орган) Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 09.07.1998 серія №324-С на праві власності належить квартира [ADDRESS] . При видачі свідоцтва про право власності на квартиру в ньому були допущена помилка, яка перешкоджає заявнику володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власність на свій розсуд. Гак, в свідоцтві про право власності на квартиру прізвище заявника записано, як « [PERSON] » що не збігається із записом її прізвища у свідоцтві про народження та в паспорті громадянина України, де прізвище зазначене, як « [PERSON] ». У зв`язку із чим виникає необхідність встановити факт належності правовстановлюючого документу, а саме свідоцтва про право власності на житло. В судове засідання заявник не з`явилася про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До початку судового засідання надав заяву, в якій просить задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі з підстав викладених у змісті заяви та розгляд справи здійснювати без її участі. Представники заінтересованої особи, в судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Поважність причин неявки в судове засідання не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, прийшов до таких висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. ч. 2, 7 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст 293 ЦПК України). Перелік фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, міститься у ч. 2 ст. 293 ЦПК України, зокрема встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 09.07.1998 серія ККВ № 21286. виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (сьогодні Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого орган) Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 09.07.1998 серія №324-С на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданого Дніпровським РУГУ МВС України в місті Києві 08.10.1996 вбачається, що [PERSON] , народилась [INFO] в с. Моровськ, Остерського району Чернігівської області. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] . виданого 01.08.1946 року, [PERSON] , народилась [INFO] в в с. Моровськ, Остерського району Чернігівської області та в графі батьки вказано - [PERSON] та [PERSON] . Згідно пенсійного посвідчення заявника від 26.05.2009 виданого Пенсійним фондом України Серія [NUMBER] прізвище вказано [PERSON] . Крім того, як вбачається з матеріалів справи з приводу виправлення зазначеної помилки, у свідоцтві про право власності на квартиру, заявник звернулася до Департаменту будівництва та житлового забезпечення міста Києва, однак її була надана відповідь № 110/306-1257 від 03.10.2023 року, що у зв`язку з набранням чинності з 01.01.2013 року Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухомо майно та їх обтяжень та інших законодавчих актів України» функції, щодо оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна покладено на Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві. а з січня 2015 року ці функції здійснюють органи держаної реєстрації прав, створені в встановленому законодавством порядку Міністерством юстиції, Департамент будівництва та житлового забезпечення міста Києва не має правових підстав задовольнити прохання про виправлення описки у свідоцтві про право власності на квартиру та рекомендовано звернутися до суду. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або паспорті. Відповідно до вимог частини третьої статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Разом з тим, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Відповідно листа ВСУ 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Таким чином, з метою надання заявнику можливості вільно розпоряджатися своєю власністю, а саме квартирою [ADDRESS] , суд вважає за доцільне встановити юридичний факт, що правовстановлюючий документ, а саме свідоцтво про право власності на квартиру від 09.07.1998 серія ККВ № 21286. виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (сьогодні Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого орган) Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 09.07.1998 серія №324-С, належить заявнику [PERSON] . У зв`язку з чим, суд вважає, що у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт належності правовстановлюючого документу а саме те що, свідоцтво про право власності на квартиру від 09.07.1998 серія [NUMBER] належить [PERSON] , а тому суд вважає, що заява обґрунтована та є всі підстави для її задоволення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про захист прав заявника і вважає, що заява [PERSON] , за участю заінтересованої особи: Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про встановлення факту належності правовстановлюючого документу - підлягає повному задоволенню. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved