Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Ірпінського суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) та просив суд: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за період з березня 2012 року по травень 2020 року включно у розмірі - 152 392,53 грн. та пеню за кожен день прострочення сплати аліментів, за період з березня 2012 року по травень 2020 року включно у розмірі - 152 392,53 грн. Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що 19.06.2012 року Києво-Святошинським судом Київської області було видано виконавчий лист № 2-1656/12 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення ним повноліття, починаючи з 13.03.2012 року. Відділом держаної виконавчої служби Києво-Святошинського РУЮ у Київській області було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] по вищевказаному виконавчому листу, однак позивач вказує, що на постійній основі щомісячно та регулярно не отримував аліменти на утримання неповнолітнього сина, який, після розірвання шлюбу з відповідачкою, постійно проживає разом із позивачем без реєстрації у квартирі [ADDRESS] . Син знаходиться повністю на утриманні позивача. Мати не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться успіхами у навчанні, станом здоров`я, тощо. Вказує, що звертався до ВДВС Києво-Святошинського РУЮ у Київській області, до Головного управління юстиції у Київській області, до Департаменту виконавчої служби МЮУ, до Києво-Святошинського РУ ГУ МВС України з заявами та скаргами про бездіяльність державного виконавця, що підтверджується копіями заяв та відповідями Державної виконавчої служби України від 31.03.2014 року, Головного управління юстиції у Київській області від 16.04.2014 року, однак належного результату це не принесло, у зв`язку з чим утворилась значна заборгованість по аліментам. Позивач неодноразово намагався спілкуватись з відповідачем з приводу сплати аліментів мені у добровільному порядку, але [PERSON] просто ігнорувала його прохання та відмовлялась платити аліменти, а тому позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.08.2020 року у справі заявлено самовідвід від розгляду справи № 757/36511/20-ц. 04.09.2020 року відповідно до розпорядження № 427 від 04.09.2020 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Соколову О.М. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.11.2020 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін відкрито провадження та призначено судове засідання та роз`яснено відповідачу право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали надати відзив на позовну заяву. 09.02.2021 року судом здійснено запит до Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального Управління МЮ м. Київ ГТУЮ у м. Києві, щодо витребування доказів. 29.04.2021 року судом повторно здійснено запит до Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального Управління МЮ м. Київ ГТУЮ у м. Києві, щодо витребування доказів. 24.05.2021 року судом повторно здійснено запит до Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального Управління МЮ м. Київ ГТУЮ у м. Києві, щодо витребування доказів. 06.09.2021 року судом повторно здійснено запит до Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального Управління МЮ м. Київ ГТУЮ у м. Києві, щодо витребування доказів. 28.02.2023 року судом повторно здійснено запит до Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального Управління МЮ м. Київ ГТУЮ у м. Києві, щодо витребування доказів. 08.06.2023 року судом повторно здійснено запит до Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального Управління МЮ м. Київ ГТУЮ у м. Києві, щодо витребування доказів. 09.10.2023 року судом повторно здійснено запит до Києво-Святошинського РВ ДВС Центрального міжрегіонального Управління МЮ м. Київ ГТУЮ у м. Києві, щодо витребування доказів. 27.11.2023 року на адресу суду від Вишневого відділу ДВС у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління МЮ (м.Київ) на виконання запити суду надійшла електронна копія матеріалів виконавчого провадження № [NUMBER]. Позивача в судове засідання не з`явився, про місце день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, проте в матеріалах справи містяться заяви від позивача про розгляд справи у його відсутність, вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про місце день і час розгляду справи повідомлялася належним чином, в порядку встановленому ст.128 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомила. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Так, матеріалами справи встановлено, що 19.06.2012 року Києво-Святошинським судом Київської області було видано виконавчий лист № 2-1656/12 про стягнення з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення ним повноліття, починаючи з 13.03.2012 року, про що свідчить копія виконавчого листа. Відділом держаної виконавчої служби Києво-Святошинського РУЮ у Київській області було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] по вищевказаному виконавчому листу. Однак зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач на постійній основі щомісячно та регулярно не отримував аліменти на утримання неповнолітнього сина, який, після розірвання шлюбу з відповідачем, постійно проживає разом з позивачем без реєстрації у квартирі [ADDRESS] (копію договору дарування квартири від 17.11.2004 року). Факт проживання сина з позивачем в його квартирі, підтверджується: копією довідки КНП «Русанівка» Дніпровського району м. Києва від 18.08.2020 року, копією декларації № 0000-E0K5H68Н від 27.07.2018 року та копією довідки Вищого професійного училища № 25 м. Києва від 18.08.2020 року, де зазначена адреса його проживання. Так, відповідно до довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 25.06.2020 року виданої Києво-Святошинським районним віділом ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) заборгованість зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № [NUMBER] станом на 01.06.2020 року становить 152 392,53 грн. Судом встановлено, що період заборгованості по сплаті аліментів [PERSON] складає з березня 2012 року по травень 2020 року включно. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу заборгованості у відповідача по сплаті аліментів на утримання дитини, у зв`язку з чим позивач бажає стягнути з відповідача заборгованість та відповідну суму пені. Вказані правовідносини регулюються Сімейним кодексом України (далі - СК України) та Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач надала належні, допустимі та достатні докази того, що станом на момент пред`явлення позову відповідач без поважних причин, систематично не сплачував аліменти на утримання дитини, у зв`язку з чим за ним утворився значний розмір заборгованості. При цьому, позивач у позовній заяві просить суд стягнути неустойку (пеню) у зв`язку із несплатою аліментів за період з 01 серпня 2019 року по 01 лютого 2021 року (по аліментним платежам з 01 липня 2019 року по 31 грудня 2020 року), а тому суд на підставі принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України) розглядатиме відповідні позовні вимоги саме за цей період. Перевіряючи правильність розрахунків позивача та обраховуючи розмір неустойки за несплату аліментів, суд враховує наступне. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 194 СК України, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: p=(A1*1%*Q1)+(A2*1%*Q2)+……….(An*1%*Qn), де: p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Така правова позиція була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року по справі № 333/6020/16-ц. Обраховуючи розмір неустойки у зв`язку з несплатою відповідачем аліментів за наведеною вище формулою, суд, з використанням відомостей, викладених у розрахунку заборгованості по аліментам від 25.06.2020 року. Так, відповідно до розрахунку наданого позивачем загальна сума пені по заборгованості відповідача зі сплати аліментів за період з березня 2012 року по травень 2020 року включно становить - 1 715 498,42 грн. Так, відповідно до постанови Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі №711/679/21при здійсненні часткових платежів аліментів такі кошти спочатку зараховуються на погашення заборгованості за аліментами, яка виникла у попередньому місяці (попередніх місяцях), починаючи з першого місяця її виникнення, а тільки згодом, у разі відсутності заборгованості, на погашення платежу за поточний місяць. Таким чином, стороною Позивача правомірно розраховано пеню за прострочення сплати аліментів. В той же час, ч. 1 ст. 196 СК України передбачено, що одержувач аліментів має право на стягнення пені у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Таким чином, з урахуванням ч. 1 ст. 196 СК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 152 392,53 грн. пені, яка складає не більше 100 відсотків заборгованості. З урахуванням вищенаведеного, суд погоджується з сумою розрахунку пені, наданим позивачем до матеріалів позову, доказів на його спростування відповідачем не надано. Відповідно до постанови Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі №316/639/18,відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.» Таким чином, саме на платника аліментів покладається обов`язок довести, що заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банківськими установами, наявністю форс-мажорних обставин тощо. В інших випадках, застосовується презумпція вини платника аліментів у виникненні заборгованості по сплаті аліментів та пеня стягується за весь період прострочення. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини виникла з вини відповідача, оскільки доказів зворотного відповідачем не подано, а тому є всі підстави для стягнення з неї на користь позивача заборгованості та пені за несвоєчасну сплату аліментів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості та пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 3 047,85 грн.

Outcome: approved