Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулась до Стрийського міськрайонного суду Львівської області з позовною заявою, в якій просить ухвалити рішення про розірвання шлюбу між нею та відповідачем [PERSON] , стягнення аліментів, а також визначити місце проживання малолітнього дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю. Стягнути з [PERSON] , на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , 2019р. народження в розмірі, що становить від усіх доходів [PERSON] , але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за пред`явлення цієї позовної заяви до суду позивач просить стягнути з відповідача. Позов обґрунтовано тим, на протязі останніх 3 років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сім`ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. З його ініціативи постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стає син, що тяжким чином впливає на його психічний стан та кожен раз спричиняє позивачу та сну душевні страждання. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають в сім`ї, він не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Протягом тривалого часу відповідач взагалі самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати свою сім`ю, не працює, кошти на потреби сім`ї не дає. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. За переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки як у позивача, так і у відповідача на грунті сімейно-побутових проблем, та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя, розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги. Вважає що за таких умов шлюб необхідно розірвати. Крім того, позивач як мати їхнього сина, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про нього, створення для нього належних соціально побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання їхньої дитини з нею. Переконана, що син повинен проживати разом із позивачем, за її адресою. Позивач, любить свого сина і спроможна забезпечити його всім необхідним. Вона постійно слідкує за станом здоров`я дитини, його розвитком, виховує та піклується про нього, у неї з ним психологічний контакт, прив`язаність один до одного. З огляду на досвід який є в суспільстві проживання дитини саме з матір`ю є для дитини більш прийнятним, оскільки в матері більше емоційно-вольової мотивації, можливостей та часу приділяти дитині увагу. Оскільки відповідач декілька разів висловлювався з погрозами в її адресу, що забере сина до себе, спросить суд визначити місце проживання дитини з нею. Крім того, разом з тим, враховуючи ту обставину що відповідач останні 36 місяців не надавав зароблені кошти на потреби сім`ї, в тому числі на дитину, у позивача є підстави вважати, що відповідач і в подальшому в добровільному порядку буде ухилятись від матеріального утримання дитини, тобто сплати аліментів. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу Україні батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже відповідач зобов`язаний утримувати дитину. Відповідач офіційно не працевлаштований, про щомісячні розміри таких заробітків останнього часу позивачу не відомо. На сьогоднішній день працює він чи ні, не відомо, тому позивач просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини. Позивач в судове засідання не з`явилась, однак подала до суду заяву згідно, якої просила розгляд справи проводити за її відсутності, заяву задоволити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Служба у справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради, у запропоновані судом строк та порядку письмових пояснень на позовну заяву, з її участю як третьої особи, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини, не подала. Поряд з цим, у своєму клопотанні про розгляд цієї справи по суті за відсутності уповноваженого представника, зазначеною третьою особою, з посиланням на положення ч. 4 ст. 19 СК України, також вказується, що хоча й спір щодо\~участі одного з батьків у вихованні дитини та місця проживання дитини й\~відноситься до перелічених у згаданій нормі підстав обов`язкової участі та надання висновку органами опіки та піклування, однак, з урахуванням положень ч. 1 ст. 161 СК України та пункту 72 постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року за № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», така обов`язкова участь та надання висновку можуть мати місце виключно у тому випадку, коли існує спір, а батьки не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина.\~У зв`язку з тим, що на підставі проведеної перевірки встановлено, що сторони у цій справі дійшли добровільної згоди щодо їх участі після розірвання шлюбу у вихованні та визначенні місця проживання дитини, то відповідний висновок цією третьою особою не готувався. Відтак, враховуючи, що вказані питання між сторонами у цій справі узгоджені добровільно, як і надана згода відповідача на проживання малолітнього сина разом із позивачем то при ухваленні рішення у цій справі зазначена третя особа покладаються на розсуд суду. Відповідач [PERSON] , у запропоновані судом строк та порядку відзиву на позовну заяву, не подав. Проте, відповідач подав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнав, не заперечує проти ухвалення рішення про задоволення позовних вимог у цій справі. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Оскільки відповідачем у позовній заяві зазначена фізична особа, яка не має статусу підприємця, то суддею, на виконання вимог частин 6, 7 ст. 187 ЦПК України, 13.07.2023 року було вжито заходів для звернення до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи відповідача [PERSON] . Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Шрамко Р.Т., від 11.09.2023 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , яка не має статусу підприємця, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.\~Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Сторони у справі та інші її учасники належно й завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час призначеного судового засідання щодо розгляду цієї справи по суті. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини»,\~суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположих свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергу, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для цього законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, а також виходячи із наведених вище норм процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав позивача за пред`явленими позовними вимогами сімейного характеру, визнання таких позовних вимог відповідачем, вважає, що перешкод для перевірки наявності законних підстав ухвалення рішення, передбаченого ч. 4\~ст. 206 ЦПК України, про задоволення позовних вимог, немає, разом з тим, з урахуванням також недопущення порушення прав дітей сторін у справі, встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із зазначенням відповідних доказів. Так, судом встановлено, що\~сторони у справі, 15 грудня 2018 року зареєстрували шлюб у Стрийському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис за №437, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . За час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане 12.03.2019 Стрийським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області у відповідності до актового запису №138. Судом також встановлено, що сімейні стосунки між сторонами погіршилися, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Такі дії сторін у справі викликані несумісністю характерів, різними поглядами на життя та ведення спільного господарства. Тому позивач [PERSON] , вважає, що примирення між нею та відповідачем неможливе, наполягає на розірванні шлюбу. У свою чергу відповідач [PERSON] , згідний на розірвання шлюбу, подав до суду заяву, якою позов визнав. Крім того сторонами у цій справі, самостійно дійшли згоди, щодо місця та способу утримання та виховання дитини. При цьому сторони у справі виходили з наявних психологічних контактів та прив`язаності дітей, одне до одного. Релевантні норми, джерела права, та роз`яснення, котрі застосовує суд при ухваленні даного рішення. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо права на шлюб, розірвання шлюбу чи визнання його недійсним, а також щодо визначення місця проживання дітей та участі батьків в їх вихованні й спілкуванні з ними, регулюються\~Конституцією України,\~Сімейним кодексом України\~(надалі СК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й протоколами до неї та Конвенцією про права дитини 1989 року, котрі є частинами національного законодавства України, а також Законом України «Про охорону дитинства» та постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року за № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини». Так, відповідно до\~ст. 51 Конституції України,\~сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Так, в силу ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. В силу ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про\~права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із\~ст. 24 зазначеного Кодексу, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН у 1948 році, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно із\~статтями 56, 110 СК України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересах їхніх дітей, що мають істотне значення, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу. Як роз`яснюється у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, вживати заходів для примирення подружжя. Зокрема,\~пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 1989 року,\~передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.\~За правилами статті 9 Конвенції про права дитини\~держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.\~Відповідно до статті 18\~Конвенції про права дитини\~батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.\~Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України. Згідно ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частин 2, 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У свою чергу у ч. 1 ст.\~161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод \~1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. \~Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини\~об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення\~Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України»\~від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Так,\~ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський Суд з прав людини наголосив, що у таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.\~При цьому Європейський Суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.\~Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Відповідно 180\~СК України\~батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до 181\~СК України\~обов`язок утримувати дитину шляхом виплати аліментів покладено на батьків, які окремо проживають від дитини. Згідно із ч.3 ст.181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог. За правилами ст.182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини,стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК України. Відповідно до ч.1 ст.183 СК частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ч.1ст.191\~СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Висновок суду за результатами розгляду справи. Перевіряючи наявність законних підстав ухвалення рішення, передбаченого ч. 4\~ст. 206 ЦПК України, про задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що\~визнання відповідачем пред`явлених позовних вимог, виходячи із релевантних норм права та викладеного висновку, заразом встановлених судом обставин справи, належить констатувати, що в даному конкретному випадку визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону. Крім цього таке визнання позовних вимог не порушує також прав, свобод чи інтересів позивача. Відтак, враховуючи ту обставину, що сторони у справі припинили шлюбні відносини, втратили одне до одного почуття поваги і любові, стали чужими людьми і це підтверджується зібраними у справі доказами, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя сторін у справі і збереження їх шлюбу стало неможливим та недоцільним,\~подальше спільне проживання цього подружжя суперечить інтересам обох сторін у справі, а\~тому їх шлюб слід розірвати. Визначаючи у межах пред`явлених позовних вимог місце проживання малолітнього сина сторін у справі [PERSON] , [INFO] , суд враховує, що і батьком, і матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку цієї дитини, однак більш тісний психологічний та емоційний контакт у цієї дитини відбувся саме з матір`ю, що сторонами у даній справі не заперечується. Позивач просила суд визначити аліменти на утримання дитини в розмірі, що становить від усіх доходів відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття. Суд знаходить заявлений розмір аліментів на дитину обґрунтованим. Судом встановлено, що відповідач є особою працездатного віку, добровільно коштів на утримання дитини позивачу не надає, доказів того, що відповідач несе витрати на утримання інших непрацездатних осіб, не здобуто, тому суд вважає, що є всі підстави ухвалити рішення, яким стягувати з відповідача щомісячно на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі\~1/4\~частки з\~усіх видів\~його заробітку\~(доходу)\~платника аліментів,\~але не\~менше 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку,\~але не\~більше десяти\~прожиткових мінімумів\~на дитину\~відповідного віку,\~щомісячно,\~починаючи стягнення\~з дня\~звернення до\~суду з\~11.07.2023\~і до\~досягнення дитиною\~повноліття.\~ При постановленні рішення про стягнення аліментів суд також враховує, що позивач та відповідач в даному випадку не позбавлені права в разі зміни матеріального чи сімейного стану звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів в порядкуст.192 СК України. Відтак позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат у справі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача та в дохід держави судовий збір.

Outcome: approved