Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до Комунального закладу «Донецький академічний обласний драматичний театр (м. Маріуполь)» про стягнення невиплаченої заробітної плати та грошової компенсації за невикористану відпустку, у якому просить стягнути з Комунального закладу «Донецький академічний обласний драматичний театр (м. Маріуполь)», код ЄДРПОУ 02225312, на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , невиплачену заробітну плату за період з 01.03.2022 року по 05.05.2022 року включно в розмірі 13500 грн. та грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 6500 грн. за 2020-2021 роки - 7 (сім) днів, за 2021 - 2022 роки - 20 (двадцять) днів. Позовні вимоги мотивує наступним. 21.10.2019 року наказом від 18.10.2019 № 289 - ос була прийнята на посаду провідного юрисконсульта Комунального закладу «Донецький академічний обласний драматичний театр (м. Маріуполь)». 24.02.2022 року у зв`язку з бойовими діями була вимушена переїхати з м. Маріуполя до м. Кропивницький та продовжила працювати в дистанційному режимі. 11.05.2022 року прийнято наказ № 58-од/193/22 «Про переміщення КЗ «ДПОДТ (м.Маріуполь)» про тимчасове переміщення КЗ «ДПОДТ (м.Маріуполь)» (без зміни юридичної адреси) за адресою: 88000, Закарпатська обл., м. Ужгород. З початку поновлення роботи відповідача в м. Ужгород була переведена наказом на дистанційну роботу. Наказом Комунального закладу «Донецький академічний обласний драматичний театр (м. Маріуполь)» від 06.10.2022 року №54-к позивачку звільнено 07 жовтня 2022 року за угодою сторін; виплачено компенсацію за 10 календарних днів щорічної основної відпустки. Однак, в день звільнення відповідач не здійснив виплату всіх належних коштів, що є порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Зокрема, не було виплачено заробітну плату за період з 01.03.2022 року по 05.05.2022 року включно в розмірі 13500 грн. (тринадцять тисяч п`ятсот гривень) та грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2020-2021 роки - 7 (сім) днів, за 2021-2022 роки - 20 двадцять днів. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.04.2023 провадження у зазначеній справі було відкрито в спрощеному позовному провадженні, розгляд справи призначено на 17.05.2023, розгляд справи відкладався на підставі заяв представників сторін та для забезпечення їх процесуальних прав 08.06.2023, 21.06.2023, 04.07.2023, 02.10.2023, 10.10.2023, 31.10.2023, 27.11.2023, 21.12.2023, 19.01.2024. Відповідач подав письмовий відзив на позов, згідно з яким, зокрема, вказав, що з 05.05.2022 року, наказом №39/5-22-рк від 03.05.2022 року «Про призупинення дії контракту з директором -художнім керівником комунального закладу «Донецький академічний обласний драматичний театр (м. Маріуполь»), покладено обов`язки директора-художнього керівника комунального закладу «Донецький академії ний обласний драматичний театр, м. Маріуполь» на [PERSON] , а дію контракту з попереднім директором призупинено. 11.05.2022 року прийнято наказ № 58-од/193/22 «Про переміщення КЗ «ДПОДТ (м.Маріуполь)» про тимчасове переміщення КЗ «ДПОДТ (м.Маріуполь)» (без зміни юридичної адреси) за адресою: 88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Л.Толстого, буд. 12. Юридична особа - відповідач з 24.02.2022 року знаходився на території активних бойових дій з дати оголошення воєнного стану. З 16.03.2022 року будівля відповідача була повністю знищена, у зв`язку з чим, пошкоджено майно, цінності та документи, які наразі ще не в процесі відновлення. Дані обставини не потребують доказування. Додатковим підтвердженням відсутності оригіналів документів у відповідача є також довідка про результат проведеної перевірки звернення гр. [PERSON] від 13.05.2022 року № 6840/106/25-2022. Також вказує, що позивач не виконувала своїх обов`язків як працівник з 01.03.2022 по 05.05.2022 року, оскільки з 24.02.2022 року введено воєнний стан. Маріуполь було зоною активних бойових дій, і навіть приміщення театру з 16.03.2022 року перестало існувати, а діяльність відповідача відновлена тільки 06.05.2022 року поза межами юридичної адреси відповідача. Також не виконання трудових обов`язків працівника підтверджується листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року № 2024/02.0.-7.1, що через введений військовий стан з 24.02.2022 року з 5.00 год. ранку і до його завершення є надзвичайним та невідворотним, загальновідомим є фактом, бойових дій та відповідно знищення будівлі з 16.03.2022 року, де здійснював свою діяльність відповідач. Також, жодною нормою законодавства України не передбачено визначення розміру заробітної плати в подібному випадку, здійснюючи розрахунок середнього заробітку, нікчемність такого розрахунку прямо підтверджується нормою Закону України «Про оплату праці» та КЗпП України. Не можна застосовувати до даних правовідносин і постанову КМ України № 100 від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», оскільки дана постанова відповідно до п.1 обчислення середньої заробітної плати не застосовується до такого випадку. На думку відповідача довідки ок 7 та ок 5 не пітверджують розмір заробітної плати по займаній посаді і є неналежним доказом для розрахунку суми заробітної плати. Щодо долученої позивачем особової картки працівника, яку завірено 16.02.2023 року, просить врахувати, що про даний документ не було відомо відповідачу, позивач не вживав заходів сприяння надання та підтвердження відомостей про використані та не використані відпустки, що підтверджується наступними доказами: заявою [PERSON] від 06.10.2022 року про звільнення та копією наказу про звільнення позивача від 07.10.2022 року № 54-к, якими не було зауважень щодо її звільненні і повідомлення про наявність невикористаної відпустки; про те, що є зауваження до звільнення позивача, відповідач дізнався з листів та скарг 05.12.2022р., які адресовані були не театру, безпосереднє звернення позивача до театру мало місце 20.12.2023 року. Повідомляє, що зверталися до [PERSON] з отриманням підтверджуючих документів для відновлення її прав, жодної особової картки працівника, яку завірила позивач до позовної заяви 16.02.2023 року, така не надавала відповідачу. Навпаки, позивач заповнювала в театрі при відновленні трудових відносин особову картку працівника від 01.06.2022 року та заяву на обробку персональних даних від 06.05.2022 р. Посада позивача була юрисконсульт в театрі, прямим обов`язком якого було дотримання законодавства України, правові експертизи усіх документів театру, дана особа є компетентною в сфері юриспруденції, і мала розуміти, що такі дії як не повідомлення відповідача про наявність тих чи інших документів для сприяння особі у відновленню її прав є зловживанням особи у реалізації її права на доступ до правосуддя. Крім того, позивач звернулася до суду 16.02.2023 року, а з 19 липня 2022 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено ряд змін до Кодексу законів про працю України. Зокрема, змінено й статті 233 та 234, які регламентують строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів та їх поновлення. Згідно з частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Позивач подала заяву про збільшення позовних вимог від 17.01.2024, згідно з якою просить збільшити позовні вимоги і стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 01.03.2022 по 05.05.2022 у розмірі 13500 грн. та грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 9693,75 грн за 2020-2021 роки - 14 днів, за 2021-2022 - 19 днів. Пунктом 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України передбачено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Водночас, згідно з ч. 2 ст. 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Подана заява залишена без розгляду. У судовому засідання позивач та його представник просили задовольнити позовні вимоги на підставі поданих документів. Представник відповідача у судове засідання не з`явився повторно, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши учасників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Судом установлено, що згідно з відомостями доданої до матеріалів справи трудової книжки [NUMBER] працівника комунального закладу «Донецький академічний обласний драматичний театр (м. Маріуполь)» [PERSON] , [INFO] , така 21.10.2019 призначена на посаду провідного юрисконсульта (наказ №289-о/с від 18.10.2019), звільнена 07.10.2022 із займаної посади за угодою сторін (наказ №54-к від 06.10.2022). Згідно з копією наказу комунального закладу «Донецький академічний обласний драматичний театр (м. Маріуполь)» від 06.10.2022 №54-к «Про звільнення [PERSON]», на підставі заяви [PERSON] від 06.10.2022 відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України [PERSON] , провідного юрисконсульта, звільнено з посади 07.10.2022 за угодою сторін, головному бухгалтеру виплатити компенсацію за 10 календарних днів щорічної основної відпустки. Згідно із записами у особовій картці [PERSON] , яку завірено нею особисто як копію, оригінал якої не може бути наданий позивачем за клопотанням відповідача через відсутність такої, що було підтверджено у судовому засіданні 10.10.2023, 06.02.2024, їй було надано наступні відпустки: за період роботи 21.10.2019 - 20.10.2020 тривалість 19 календарних днів (наказ №130-о/с), 5 календарних днів (наказ №125-о/с), 7 календарних днів (наказ №184-о/с); за період роботи 21.10.2020 - 20.10.2021 тривалість 17 календарних днів (наказ №184-о/с). А також компенсовано 10 днів щорічної основної відпустки згідно з наказом про звільнення. Позивач вважає, що має право на відпустку тривалістю 20 календарних днів за період 2021-2022 роки та 7 календарних днів за 2020-2021 роки. До матеріалів справи позивачем подано форми ОК-7 та ОК-5, які вказують на відсутність оплати заробітної плати за лютий-квітень 2022 року та відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору про відсутність виплат у березні- квітні 2022 року. Як вказує позивачка, вона працювала дистанційно. Дані відомості відповідачем не спростовані. Так, статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Загальновідомим є факт знаходження відповідача на території активних бойових дій з 24.02.2022 та знищення його майна. Трудові відносини у вказаний період додатково регулюються Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX. Згідно зі ст. 1 вказаного закону, цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану". На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Статтею 10 вказаного закону передбачено врегулювання питань плати праці. Так, визначено, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Статтею 12 вказаного закону передбачено, що у період дії воєнного стану щорічна основна оплачувана відпустка надається працівникам тривалістю 24 календарні дні. У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки". Статтею 13 вказаного закону передбачено порядок призупинення дії трудового договору, згідно з яким призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. До матеріалів справи додано копію наказу управління культури і туризму Донецької ОДА від 11.05.2022 №58-од/193/22 стосовно відновлення діяльності. Згідно з поданими суду документами відсутні докази призупинення дії трудового договору та відповідно покладення на державу, що здійснює військову агресію проти України, відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат. У зв`язку з цим, обов`язок по виплаті заробітної плати та компенсацій за невикористану відпустку звільненому працівнику покладається на відповідача. Згідно з ч. 2 ст. 177 ЦПК України правила цієї статті щодо подання копій документів не поширюються на позови, що виникають з трудових правовідносин, а також про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення чи каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Позовні вимоги в частині стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 01.03.2022 по 05.05.2022 у заявленому розмірі 13500 грн. відповідачем не спростовано поданими суду доказами та з урахуванням вищенаведених норм права, а отже, суд вважає такими, що підлягають до задоволення у заявленому у позові розмірі. Надання працівнику щорічної оплачуваної відпустки визначено статтею 45 Конституції України і реалізує його право на відпочинок. Основними законодавчими актами, які регулюють порядок надання відпусток, є Кодекс законів про працю України та Закон України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР. Відповідно до статті 74 Кодексу законів про працю України та статті 2 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР, кожний громадянин України, який працює на підприємстві, в установі, організації будь-якої форми власності, виду діяльності та галузевої належності або у фізичної особи, має право на щорічну відпустку. Відповідно до статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 181 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А І групи (стаття 19 цього Закону). Відповідно до статті 83 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А І групи. Аналогічне положення міститься в статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині невиплаченої компенсації за невикористану відпустку за період 01.03.2022 по 05.05.2022 року, з урахуванням того, що суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заробітної плати за вказаний період, є підставними, доказів протилежного суду не надано. Щодо решти позовних вимог, то проаналізувавши форми Пенсійного фонду України ОК-7 та ОК-5, відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу станом на 21.12.2023, судом встановлено відсутність оплати щорічної основної відпустки за 2021-2022 за відпрацьований період за вирахуванням компенсованої частини відпустки 10 календарних днів при звільненні. З урахуванням даних форми ОК-7 та ОК-5, відомостей з Державного реєстру фізичних осіб, з урахуванням вимог постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 суд розраховує за останні 12 місяців до звільнення у розмірі 107217,80 грн *310 робочих днів за період 01.08.2021 по 07.10.2022 (за вирахуванням вихідних днів окрім святкових), що становить 345,86 грн. - сума зарплати за 1 день. 13 календарних днів (неповний робочий рік) за 2021-2022 щорічної основної відпустки становить 4496,23 грн. До задоволення підлягає сума компенсації за невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 13 календарних днів за 2021-2022 робочий роки. Наявність права на додаткову відпустку позивачем не доведена на підставі доданої лише особової картки працівника, яка відсутня у відповідача та позивача, без первинних документів. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 5, 6 ст.81ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, зокрема в рішенні "Зубко та інші проти України" від 26 квітня 2006 року, визнавалося таким, що підпадає під захист ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: рухоме і нерухоме майно, матеріальні і нематеріальні права, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням суду, право на пенсію, право землевласника на орендну плату, економічні права, пов`язані з веденням підприємницької діяльності, право займатись професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги. Враховуючи, що сплата заробітної платні і її розмір обов`язково зазначається в трудовому договорі чи контракті, її можливо вважати активом, а порушення роботодавцем умов виплати заробітної платні порушенням права власності відповідно до ст.1 Першого протоколу. При цьому, позов працівника до суду про стягнення заробітної плати також вважається активом і прирівнюється до «майна» у значенні, закладеному в ст. 1 Першого протоколу. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач порушив право на отримання позивачем законної винагороди за виконану роботу у вигляді заробітної плати, компенсації за невикорстану відпустку, що в розумінні ст. 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є також порушенням права на мирне володіння майном. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткову правомірність вимог позивача та, перевіривши їх нарахування, вважає їх такими, що підлягають до задоволення частково. Щодо зазначення відповідачем про сплив строку позовної давності для звернення до суду позивача з даним позовом у зв`язку зі змінами до ст. 233 КЗпП, то слід відмітити, що згідно з ч. 1 Прикінцевих положень КЗпП під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Отже, клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає до задоволення. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч. 6 вказаної статті, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду із позовними вимогами про стягнення заробітної плати, окрім вимоги про стягнення середнього заробітку за час розрахунку заробітної плати, а позов судом задоволений частково з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід бюджету в цій частині.

Outcome: partial