Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

05.12.2023 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони з 10 липня 2021 року перебувають у шлюбі та є батьками [PERSON] , [INFO] . За доводами позивача на даний час сім`я розпалася та існує формально, ведення спільного господарства і сумісне проживання припинено остаточно. Позивач вважає, що збереження сім`ї не можливе і суперечить його інтересам. Справу передано судді-доповідачу 05.12.2023 р. Ухвалою Ріпкинського районного суд Чернігівської області від 11.12.2023 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання на 08.01.2024 р. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 08.01.2024 р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, розгляд справи відкладено на 24.01.2024 р. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 24.01.2024 р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, клопотання позивача задоволено, розгляд справи відкладено на 08.02.2024 р. Сторони у судове засідання не з`явилися. Повідомлені про день, час та місце розгляду справи належним чином. Від відповідача засобами поштового зв`язку надійшли дві ідентичні заяви про визнання позовних вимог, зареєстровані 30.01.2024 р. за вх. № 404/24 та 01.02.2024 р. за вх № 447/24. Перша заява подана до відділення поштового зв`яку у Польщі 15.01.2024 р., друга у м. Київ 31.01.2024 р. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони 10.07.2021 р. зареєстрували шлюб та є батьками [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини визнаються учасниками справи та не підлягають доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає про таке. Частиною 3 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У статті 110 Сімейного кодексу України зазначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд вважає,\~що позовна\~заява про\~розірвання шлюбу\~відповідає дійсній\~волі позивача\~та не\~має підстав\~вважати,\~що внаслідок\~розірвання шлюбу\~будуть порушені\~права сторін\~та дитини.\~Крім того,\~позивач не\~просив надати\~строк на\~примирення,\~від відповідача\~таке клопотання\~теж не\~надходило,\~натомість від\~відповідача надійшла\~зазява,\~в якій\~вона зазначила, що визнає позовні вимоги. Тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Стосовно залишення дитини [PERSON] , [INFO] , проживати разом з батьком суд зазначає наступне. У матеріалах справи відсутні будь-які докази про проживання сина з позивачем. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Натомість, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) вказав, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про те, щоб малолітнього сина залишити на проживання з матір`ю, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Визнаючи позов у повному обсязі, відповідач не заперечила проти проживання дитини з позивачем, відтак у суду відсутні підстави для відмови у вирішенні цього питання. При цьому, суд зауважує, що дане рішення суду жодним чином не засвідчує факт проживання дитини з позивачем та не визначає місця проживання дитини. Судом лише констатується домовленість сторін на проживання дитини з позивачем на час вирішення даного спору, що в жодному випадку не впливає на його фактичне місце проживання як на час вирішення справи, так і в подальшому. Крім того, така констатація жодним чином не засвідчує самостійного виховання дитини позивачем. А тому суд не вбачає перешкод для вирішення даоног питання при вирішенні спору про розірвання шлюбу. Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved