Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

Представник позивача 26.05.2021 р. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . З витягу № 24616738 від 30.11.2009 р. вбачається, що підставою вининення права власності на житловий будинок є рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у справі № 2-30.03 від 14.05.2003 р. 14.05.2003 р. Шевченківським районним судом м.Запоріжжя у справі № 2-30.03 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди купівлі-продажу житлового будинку дійсною, визнання права сумісної власності на житловий будинок, та за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення ухвалено рішення, яким визнано дійсною угоду купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , яка відбулась між [PERSON] , діючою на підставі довіреності від 31.08.2000 р. від імені та в інтересах [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , [PERSON] , з іншого боку; визнано за [PERSON] , [PERSON] право спільної власності без визначення часток на житловий будинок та надвірні споруди по [ADDRESS] . Під час розгляду Шевченківським районним судом м.Запоріжжя цивільної справи № 2-30.03 було встановлено: - [PERSON] при продажу будинку приховала низку обставин від покупців, зокрема, наявності великої заборгованості за комунальні послуги заборгованість за спожитий газ становила 4\~671,43 грн., за спожиту електричну енергію заборгованість становила 1\~368,06 грн., за послуги телефонного зв`язку заборгованість становила 168,40 грн.; - [PERSON] , отримавши від покупців 23\~000 доларів США в якості оплати за будинок, в подальшому, ухилялась від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, одначасно намагаючись продати будинок третім особам. Таким чином, під час розгляду вказаної вище справи було встановлено факт неправомірної поведінки [PERSON] , яка отримавши від [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у зазначеній сумі в якості оплати за будинок не тільки ухилялась від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, та намагалась продати будинок третім особам, а й намагалась виселити [PERSON] та [PERSON] в судовому порядку з житлового будинку шляхом подання позову про усунення перешкод у користуванні ним. Перед придбанням житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] будинок, прибудинкові споруди та земельну ділянки, на якій вони розташовані. Вказана земельна ділянка була огороджена парканом. Однією із споруд, яка була розташована на вказаній земельній ділянці поряд з житловим будинком, був гараж. При відчуженні житлового будинку [PERSON] зазначила, що предметом продажу є будинок та всі споруди, які розташовані на вказаній земельній ділянці, у т.ч. й гараж. Сторонами було досягнуто згоди щодо придбання [PERSON] та [PERSON] житлового будинку та допоміжних споруд, у т.ч. й гаражу. У квітні 2021 р. позивачу стало відомо про те, що гараж, власником якого позивач завжди вважала себе та [PERSON] , їм не належить. Так, у квітні 2021 р. до [PERSON] звернувся чоловік, як потім з`ясувалось [PERSON] , з проханням надати йому доступ до гаражу, який розташований поряд з житловим будинком [ADDRESS] . [PERSON] зазначив, що він є власником вказаного гаражу та надав копії правовстановлюючих документів. При ознайомленні з вказаними документами було встановлено, що 26.06.2014 р. [PERSON] , представник продавця, діючи від імені [PERSON] , на підставі довіреності, посвідченої Байрамовою О.М. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 27.09.2013 р. за реєстровим номером 1458, надалі продавець, та [PERSON] , надалі покупець, з другого боку уклали договір купівлі-продажу житлового будинку. За цим договором продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти належний продавцю житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею, 45,4 кв.м., житловою площею 25,6 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,0482 га, з відповідними господарсько-побутовими надвірними будівлями та спорудами, а також наземними і підземними комунікаціями (п.1 договору). У відповідності до абзацу 2 пункту 2 договору земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, цільове призначення якої є: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), якій присвоєно кадастровий номер 2310100000:07:001:0243, не приватизована та питання про її приватизацію не вирішувалось, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданим [PERSON] , державним кадастровим реєстратором Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 13.06.2014 р. за № НВ-2300928732014. Згідно п.3 договору на вказаній земельній ділянці знаходяться, літ.А житловий будинок, загальною площею 45,4 кв.м., житловою площею 25,6 кв.м., літ. Б, В сарай, пг погреб з шийкою, літ. Г вбиральня, № 3 водопровід, № 3 паркан. Абзацом 4 п.6 договору передбачено, що представник продавця, свідчить, що до підписання цього договору житловий будинок, який відчужується, нікому не проданий, не подарований, не є предметом договору іпотеки, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесений, в оренду не здатний, під забороною (арештом) не перебуває, а також прав у третіх осіб, як у межах, так і за межами України немає, як юридична адреса не використовується. У відповідності до п.7 договору відчужуваний житловий будинок оглянутий покупцем до підписання цього договору. Покупець, стверджує, що не має претензій до продавців щодо якісних характеристик відчужуваного будинку, а також про те, що недоліки чи дефекти, які перешкоджають використанню житлового будинку, який відчужується, за цільовим призначенням, та перепланування або інші зміни, які не відображені у технічному паспорті на житловий будинок, складеному Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 02.04.1996 р., відсутні. Позивач вважає, що вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку від 26.06.2014 р. є недійсним з огляду на наступне. [PERSON] та [PERSON] набули право власності на житловий будинок [ADDRESS] у встановленому порядку. Перед придбанням житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] будинок, прибудинкові споруди та земельну ділянку, на якій вони розташовані. Вказана земельна ділянка було огороджена парканом. Однією із споруд, яка була розташована на вказаній земельній ділянці поряд з житловим будинком, був гараж, який в силу положень ст.ст.186, 380, 381 ЦК України, як приналежність, прослідував за головною річчю, тобто за будинком. При укладенні договору між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] остання зазначила про те, що раніше, по [ADDRESS] існував житловий будинок, але вказаний будинок був знесений, а на його місці було побудовано гараж. Земельна ділянка на момент укладення договору між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] приватизована не була, а отже гараж, як приналежність, при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку перейшов на праві власності до [PERSON] та [PERSON] . Посилаючись на ст.ст.655, 656, 662, 203, 215 ЦК України, позивач вказує, що договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 26.06.2014 р., укладений між [PERSON] , як представником продавця [PERSON] , та покупцем [PERSON] , є недійсним, оскільки: зміст цього правочину суперечить діючому законодавству України; правочин не був спрямований на настання правових наслідків. Ухвалою від 03.06.2021 р. прийнято справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 11.08.2021 р. 11.08.2021 р. підготовче судове засідання було відкладено на 22.09.2021 р. за клопотанням представника відповідача на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. 22.09.2021 р. закрито підготовче провадження справу призначено до судового розгляду на 18.11.2021 р. 18.11.2021 р. розгляд справи відкладено на 18.02.2022 р. через зайнятість судді в іншому провадженні. 18.02.2022 р. розгляд справи відкладено на 19.04.2022 р. на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України. 19.04.2022 р. розгляд справи відкладено на 28.04.2022 р. на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України. 28.04.2022 р. розгляд справи відкладено на 21.06.2022 р., 21.06.2022 р. на 08.09.2022 р., 08.09.2022 р. на 20.10.2022 р., 20.10.2022 р. на 18.11.2022 р., 18.11.2022 р. на 09.01.2023 р. на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України за клопотанням представника позивача. 09.01.2023 р. провадження у справі зупинено на підставі п.1 ч.1 ст.251 ЦПК України. Ухвалою від 30.08.2023 р. поновлено провадження у справі, призначено судове засідання на 28.09.2023 р. 28.09.2023 р. розгляд справи відкладено на 26.10.2023 р. на підставі ч.4 ч.2 ст.223 ЦПК України. 26.10.2023 р. розгляд справи відкладено на 30.11.2023 р. у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. 30.11.2023 р. розгляд справи відкладено на 12.12.2023 р., залучено до участі у справі правонаступника позивача [PERSON] [PERSON] . 12.12.2023 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 01.02.2024 р. на підставі ч.2 ст.240 ЦПК України для виклику свідків. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов, просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову через його необґрунтованість та безпідставність. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та третя особа [PERSON] до суду не з`явились, про розгляд справи повідомлялись у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомили, відзиву чи пояснень по суті спору не подавали. Суд розглянув справу за відсутності відповідачів та третьої особи на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України. Заслухавши пояснення\~представника позивача\~та відповідача\~ [PERSON] ,\~дослідивши письмові\~докази,\~суд вважає,\~що в\~задоволенні позову\~слід відмовити\~з огляду\~на наступне. З наявних в матеріалах справи письмових доказів судом встановлено, що 26.06.2014 р. [PERSON] , представник продавця, діючи від імені [PERSON] , на підставі довіреності, посвідченої Байрамовою О.М. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 27.09.2013 р. за реєстровим номером 1458, надалі продавець, та [PERSON] , надалі покупець, з другого боку уклали договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] (т.1 а.с.25-26). За цим договором продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти належний продавцю житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею, 45,4 кв.м., житловою площею 25,6 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,0482 га, з відповідними господарсько-побутовими надвірними будівлями та спорудами, а також наземними і підземними комунікаціями (п.1 договору). Право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.2014 р. було 26.06.2014 р. зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.27). [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі рішення місцевого суду Шевченківського району м.Запоріжжя № 2-30.03 від 14.05.2003 р. належить житловий будинок [ADDRESS] (т.1 а.с.11-12, 13). [INFO] [PERSON] померла (т.1 а.с.141). Спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] , є [PERSON] (т.1 а.с.139). [PERSON] , через свого представника, 26.05.2021 р. звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] від 26.06.2014 р., укладеного між продавцем [PERSON] , в особі [PERSON] , та покупцем [PERSON] . У своїй позовній заяві про визнання недійсним зазначеного договору [PERSON] посилалася на положення статей\~203,\~215 ЦК України\~та зазначала, що зміст оскаржуваного договору суперечить діючому законодавству та правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків. Згідно з частиною 1 статті\~15, частиною 1 статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правовідношення та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до статей\~16,\~203,\~215 ЦК України\~для визначення судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється ) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до частини 4\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що\~стаття 204 ЦК України\~закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. За положеннями частини 1, 3\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин). Тобто відповідно до зазначених норм закону недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією із сторін договору, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Тлумачення статей\~16,\~203,\~215 ЦК України\~свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним є: по-перше пред`явлення позову однієї із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге наявність підстав для оспорення правочину; по-третє встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. У своїй позовній заяві про визнання недійсним договору купівлі-продажу [PERSON] зазначала, що договір не був спрямований на настання реальних наслідків, оскільки на момент укладення спірного договору об`єкти нерухомості були знесені і за договором були придбані неіснуючі об`єкти, і укладення такого договору порушує її право, як власника гаражу, на який, як на приналежність, перейшло право власності до неї та [PERSON] . Разом з тим, як було встановлено судом, [PERSON] і [PERSON] 26 червня 2014 року уклали між собою договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , умови якого сторонами договору виконано у повному обсязі. Аналізуючи надані позивачем докази у сукупності з положеннями законодавства суд вважає, що внаслідок укладення між покупцем та продавцем договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.06.2014 р. не було порушено будь-яке суб`єктивне цивільне право або інтерес позивача (її правонаступника) . Крім того сторона позивача суду не довела, що оскаржуваний договір суперечить діючому законодавству і не спрямований на настання правових наслідків, що є підставою для відмови в задоволенні позову. На підставі ст.141 ЦПК України, суд не стягує з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового забору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed