Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про захист прав споживача. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в грудні 2021 року він для особистих потреб та потреб членів своєї родини вирішив придбати легковий автомобіль і здійснюючи пошуки потрібної моделі в мережі Інтернет знайшов оголошення про продаж ТзОВ "Везем Шиппінг" автомобіля марки AUDI, модель Q5 PREMIUM PLUS, 2014 року випуску, номер шасі [NUMBER] . В подальшому, 23.12.2021 року між ним та ТОВ «Везем Шиппінг» було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-11438, згідно з умовами якого вони як сторони зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (Основний договір) на належний відповідачу транспортний засіб марки: AUDI, модель: Q5 PREMIUM PLUS, рік випуску 2014, номер шасі (кузова, рами)\~ [NUMBER] строком до 30 квітня 2022 року. Відповідно до пункту 2.1 договору, продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 287\~795,70 грн., у тому числі ПДВ \~47\~965,95 грн., та сплачується ним в безготівковій формі на поточний рахунок відповідача в національній валюті України - гривні. Згідно п. 2.3 договору він зобов`язався сплатити в день підписання цього договору на розрахунковий рахунок відповідача в розмірі 287795,70 грн., у тому числі ПДВ 47966,04 грн.. Вказує, що на виконання зазначеного договору, ним 28.12.2021 року сплачено на користь відповідача грошові кошти в розмірі 287795,70 грн. Отже, договір вважається укладеним, тому як сторони прийняли його до виконання. Зазначає, що відповідно до умов договору та з урахуванням оплати послуг відповідач повинен був укласти з ним основний договір на належний ТОВ «Везем Шиппінг» автомобіль (п. 1.1) до 30 квітня 2022 року, однак прострочив виконання такого зобов`язання на 522 дні. Крім того, як виявилось пізніше, транспортний засіб відповідачу взагалі не належить і до теперішнього часу, право власності ТОВ «Везем Шиппінг» на цей транспортний засіб не набув, що робить неможливим виконання в подальшому умов договору з боку відповідача. У зв`язку з чим, просить визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-11438 від 23.12.2021 року, укладений між ним та відповідачем, стягнути з ТзОВ «Везем Шиппінг» на його користь суму сплаченого авансу в розмірі 287 795,70 грн., інфляційні втрати в розмірі 48998,56 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 12 347,62 грн., а також понесені судові витрати у справі. Представник позивача подав суду клопотання про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. У разі відсутності відповідача не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце слухання справи був повідомлений судом належним чином. Заяви про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов не подав. А тому, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.12.2021 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТзОВ «Везем Шиппінг» було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП 11438, за умовами якого ТзОВ «Везем Шиппінг» та [PERSON] зобов`язуються укласти в майбутньому договір купівлі-продажу на належний ТОВ «Везем Шиппінг» транспортний засіб AUDI, модель Q5 PREMIUM PLUS, 2014 року випуску, номер шасі [NUMBER] (а.с. 9). Згідно з п.1.2. за цим договором сторони зобов`язалися до 30 квітня 2022 року укласти основний договір. П. 1.3 передбачено, що ТзОВ «Везем Шиппінг» гарантує, що на момент укладання основного договору транспортний засіб, визначений у п.1.1. цього Договору, буде належати йому та не буде знаходитись під забороною відчуження, арештом, не буде предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними та юридичними особами, а також не буде обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим чинним законодавством. Згідно з п. 2.1. договору продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 287795,70 грн., у тому числі ПДВ 47966,04 грн, та сплачується [PERSON] в безготівковій формі на поточний рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» в національній валюті України - гривні. Після укладення основного договору транспортний засіб підлягає державній реєстрації на власника в одному із сервісних центрів МВС України (п. 3.1). Відповідно до п. 4.1. попередній договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, а саме 23.12.2021 року, і діє до 30 квітня 2022 року або до укладення основного договору (а.с. 9). На виконання вимог вищевказаного договору позивачем [PERSON] згідно квитанції № 109Т003QFH від 28.12.2021 року було внесено на рахунок відповідача ТОВ «Везем Шиппінг» кошти в сумі 287795,70 грн., з призначенням платежу: оплата за автомобіль AUDI Q5, PREMIUM PLUS, номер шасі [NUMBER] , рахунок на оплатк №114388-ВШ 0348 від 23.12.2021 року (а.с. 11). Судом з`ясовано, що на даний час основний договір між сторонами не укладений і умови попереднього не виконані. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін ненаправить другій стороні пропозицію його укладення. Судом встановлено, що основний договір з купівлі-продажу транспортного засобу мав бути укладений сторонами 30.04.2022 року, що визначено попереднім договором, також позивачем було внесено плату за попереднім договором. У будь-якому випадку, навіть при наявності у відповідача труднощів у придбанні майна у третіх осіб, основний договір мав бути укладений не пізніше 30.04.2022 року, а якщо у зазначений термін не укладений, то зобов`язання за ним є припиненими. Оскільки відповідачем умови попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу у встановлений строк не виконані, майно не придбане та у власність позивача не передане, основний договір не укладений, оспорений правочин є припиненим. Відповідно до постанови Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 394/301/19, припинення договору не є перешкодою для визнання його недійсним у судовому порядку, за наявності для цього підстав. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів із споживачем умови, які є несправедливим, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист споживачів», умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Крім того, споживач має право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця), що передбачено п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За положеннями ч. 1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним, суд виходить із того, що відповідач, як суб`єкт господарювання, не спеціалізується на торгівлі колісними транспортними засобами, а спеціалізується, зокрема, на посередництві у торгівлі іншими товарами та товарами широкого асортименту, тому укладаючи з позивачем договір, найменований як попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, зазначаючи у ньому товариство, що власником майна не є, як продавця, відповідач вчинив умисні дії із введення позивача в оману щодо предмету договору. Таким чином, введення споживача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину та використання нечесної підприємницької практики є підставою для визнання договору недійсним. Оскільки суд дійшов висновку, що попередній договір купівлі-проваджу транспортного засобу слід визнати недійсним, то кошти отримані ТзОВ «Везем Шиппінг» за вказаний договором у розмірі 287795,70 грн. підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 216 ЦК України. Крім того, позивач також просить стягнути з відповідача на підставі ч. 2\~ст.\~625\~ЦК України інфляційні втрати у розмірі 48998,56 грн., три процента річних у розмірі 12347,62 грн. за період часу з 01.05.2022 року по 05.10.2023 року. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 2 ст.\~11\~ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно до ч. 2 ст.\~625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено правовий висновок, що стаття 625\~ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Таким чином, дія ст.\~625\~ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт). Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 року у справі № 910/22034/15 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 року у справі № 14-16цс18, а також у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 908/2552/17. Відтак, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача згідно ч. 2 ст.\~625\~ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на позадоговірне грошове зобов`язання за період часу з 01.05.2022 року по 05.10.2023 року. При цьому, суд погоджуэться з представленим позивачем розрахунок заборгованості та приймає його до уваги. Водночас, будь-яких заперечень чи контррозрахунку відповідач не надав. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Везем Шиппінг» щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 48998,56 грн., трьох процентів річних у розмірі 12347,62 грн. за період часу з 01.05.2022 року по 05.10.2023 року, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в розмір 1073,60 грн. по задоволеній позовній вимозі по визнанню договору недійсним та 3491,42 грн. по задоволені вимозі по стягненню коштів, а всього разом 4565,02 грн.

Outcome: approved