Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

адвокат Діденко В.Є. діючи в інтересах [PERSON] ,\~ [PERSON] \~на підставі\~ордеру серії\~АР №1156921\~від 29\~січня 2024\~року,звернувся до суду з заявою про встановлення факту народження [INFO] в м. Сімферополь, АР Крим, Україна дитини жіночої статі на ім`я [PERSON] у батьків: мати [PERSON] , [INFO] , громадянство Україна, батько [PERSON] , [INFO] , громадянство Республіка Узбекистан. Заяву мотивує тим, що [INFO] в м. Сімферополь, АР Крим, Україна у заявників народилась дитина жіночої статі на ім`я [PERSON] . Батьки дитини перебувають у фактичних шлюбних стосунках. Вказує, що факт народження дитини та її походження підтверджуються доданими до заяви копіями документів, оригінали яких знаходяться у заявників, а саме: паспортами заявників, свідоцтвом про народження дитини, свідоцтвом про встановлення батьківства, виписним епікризом пологового будинку, з яких вбачається, що [PERSON] [INFO] в м. Сімферополь, АР Крим, Україна народила дитину жіночої статі. Оскільки наявні у заявників документи, з яких вбачається факт народження дитини, за формою не відповідають законодавству України, тому що видані на тимчасово окупованій території, відтак зареєструвати її народження у позасудовому порядку заявники не мають можливості. При цьому вважає, що зазначення громадянства матері як «російська федерація» в свідоцтвах про народження дитини та про встановлення батьківства, які видано окупаційною владою, не підлягає врахуванню при розгляді справи, оскільки заявниця є громадянкою України і не відмовлялась від громадянства України. Зазначає, що заявники позбавлені можливості зареєструвати народження дитини згідно із законодавством України компетентним державним органом та отримати у подальшому закордонний паспорт для оздоровлення дитини за кордоном, а також разом з нею відвідувати своїх знайомих та родичів, які проживають на підконтрольній Україні території. Враховуючи наведене, просить заяву задовольнити. Матеріали заяви були подані до Личаківського районного суду м. Львова 30 січня 2024 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 30 січня 2024 року заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено таку в судове засідання. В судове засідання 30 січня 2024 року заявники та їх представник не з`явились, представник заявників [PERSON] подав на електронну адресу суду заяву про розгляд справи про встановлення факту народження без його участі та участі заявників. Вказав у такій, що заяву підтримує та просить задовольнити. Представник заінтересованої особи, що належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, відзиву чи будь-яких інших заперечень на заяву до суду не скерував. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу та ухвалити рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказах. У зв`язку з неявкою учасників процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання, що заява підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. При цьому відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає в тому числі справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Зокрема згідно з ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України, що підтверджується копією її паспорта громадянина України серії [NUMBER] , а заявник [PERSON] , [INFO] , є громадянином Республіки Узбекистан, що підтверджується копією його паспорта громадянина Республіки Узбекистан[NUMBER] . Заявники в зареєстрованому шлюбі не перебувають, відповідно до поданої заяви останні перебувають в фактичних шлюбних стосунках. При цьому, як вбачається з копії виписного епікризу Сімферопольського клінічного пологового будинку №3064 від 9 вересня 2023 року, [PERSON] [INFO] о 7:59 год. в м. Сімферополь, АР Крим народила дитину жіночої статі. З свідоцтва про встановлення батьківства серії [NUMBER] , виданого 19 вересня 2023 року Джанкойським районним відділом ЗАЦС Департаменту ЗАЦС Міністерства юстиції Республіки Крим, вбачається, що громадянина Республіки Узбекистан [PERSON] , [INFO] , визнано батьком дитини, якій при реєстрації народження присвоєно ім`я [PERSON] , [INFO] , матір`ю якої є [PERSON] , [INFO] , та після встановлення батьківства дитині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Так згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 19 вересня 2023 року Джанкойським районним відділом ЗАЦС Департаменту ЗАЦС Міністерства юстиції Республіки Крим, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , яка народилась [INFO] у м. Сімферополь Республіки Крим. Вказаний вище медичний документ, що підтверджує факт народження дитини, а також свідоцтва складено російською мовою, на свідоцтвах містяться гербові печатки органу реєстрації актів цивільного стану. Разом з тим, як вбачається із поданої заяви, заявники позбавлені можливості зареєструвати народження дитини в позасудовому порядку через органи державної реєстрації актів цивільного стану громадян. Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час виключно у разі неможливості реєстрації такого факту органом державної реєстрації актів цивільного стану. Так Указом Президента України № 64/20211 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Верховна Рада України вказаний вище указ було затверджено. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, зокрема востаннє Указом Президента України від 6 листопада 2023 року № 734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 3429-IX від 8 листопада 2023 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 5 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб, та такий продовжує діяти на даний час. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована російською федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Відповідно до ч. 2 даної статті Закону Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими російською федерацією з 20 лютого 2014 року. При цьому згідно з ч. 1 ст. 3 Закону тимчасово окупованою територією Автономної Республіки Крим та міста Севастополя визначається сухопутна територія таких, а також внутрішні води України цих територій. Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Так згідно з ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. Разом з тим держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Частиною 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. Так пунктом 2 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/2 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації народження є один із документів: а) медичний висновок про народження, сформований в Реєстрі медичних висновків електронної системи охорони здоров`я; б) медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о); в) медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма № 103-1/о); г) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть (форма № 106-2/о); ґ) медичний документ, виданий компетентним суб`єктом іншої держави, що підтверджує факт народження, належним чином легалізований, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Як вбачається з матеріалів заяви, отримані заявниками документи на підтвердження факту народження дитини є недійсними на території України, оскільки видані незаконно створеними органами на тимчасово окупованій території України, а відомості про народження не внесенні до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Відтак з огляду на вказане зареєструвати факт народження дитини в органах державної реєстрації актів цивільного стану громадян Міністерства юстиції України заявники не в змозі, оскільки документи про народження, які видані незаконними органами, не є документами, на підставі яких можливо провести державну реєстрацію народження особи, а отже не створюють жодних юридичних наслідків. Згідно з ч. 1, 2 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. У разі смерті батьків або в разі якщо вони з інших причин не можуть зареєструвати народження дитини, державна реєстрація проводиться за заявою родичів, інших осіб, уповноваженого представника закладу охорони здоров`я, в якому народилася дитина чи в якому вона перебуває. При цьому відповідно до ч. 4 даної статті Закону за відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Аналогічно пунктом 2 глави 1 розділу ІІІ вказаних вище Правил державної реєстрації актів цивільного стану визначено, що при відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження такою жінкою. Відповідно до ч. 1 ст. 144 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. За правилами ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Водночас пунктом 7 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян України та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що тимчасово окупована російською федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації російської федерації. Оскільки, як встановлено судом Автономна Республіка Крим, в якій постійно проживають заявники, та зокрема м. Сімферополь такої, в якому народилась їх донька, є тимчасово окупованими російською федерацією з 20 лютого 2014 року, відтак заявники були позбавлені можливості у встановленому законом порядку зареєструвати народження дитини одразу ж після такого. У відповідності до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Враховуючи наведене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, а тому приходить до висновку, що факт народження [PERSON] , [INFO] , є доведеним та підлягає встановленню. До такого висновку суд прийшов на підставі доказів наданих заявниками, які досліджені в судовому засіданні та описані судом, нічим не спростовані, а тому не викликають у суду сумніву щодо їх правдивості. При цьому відповідно до вимог п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved