Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування незавершеного будівництвом житлового будинку та договору дарування земельної ділянки договорами купівлі-продажу, визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтував тим, що [PERSON] та [PERSON] у період з 21.09.2008 до 26.08.2021 перебували у зареєстрованому шлюбі. 22.08.2014 позивач та [PERSON] за спільні сімейні кошти придбали незавершений будівництвом житловий будинок [ADDRESS] (готовність 41%) та земельну ділянку, площею 0,07 га, кадастровий номер 6125286900:02:001:3100, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Загальна вартість указаного нерухомого майна на час придбання становила 680000 грн. Позивач зазначив, що під час оформлення у нотаріуса договорів купівлі-продажу зазначеного вище майна [PERSON] та [PERSON] за домовленістю між собою, без відома та згоди позивача, уклали не договори купівлі-продажу, а договори дарування, де обдаровуваною зазначена [PERSON] . Про такі обставини позивачу стало відомо лише у лютому 2021 року, коли між позивачем та [PERSON] були припинені фактичні шлюбні відносини та постало питання про поділ спільного майна подружжя. При цьому [PERSON] зазначила, що дане майно належить лише їй особисто, оскільки набуте нею на підставі договорів дарування. Позивач вважає, що укладені між [PERSON] та [PERSON] договори дарування від 22.08.2014 є удаваними правочинами, що приховують інші правочини, які [PERSON] та [PERSON] насправді вчинили, а саме договори купівлі-продажу. Такі обставини також підтверджуються розпискою, складеною відповідачем [PERSON] , про отримання від [PERSON] коштів у сумі 680000 грн, що еквівалентно 50000 доларів США. Відтак, на думку позивача, незавершений будівництвом житловий будинок [ADDRESS] (готовність 41%) та земельна ділянка, площею 0,07 га, кадастровий номер 6125286900:02:001:3100, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , належать [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності та відповідно до ст. 69, 70 СК України таке майно має бути поділене між ними у рівних частках. За таких підстав позивач просить: 1) визнати договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку [ADDRESS] (готовність 41%), укладений 22.08.2014 між [PERSON] та [PERSON] , договором купівлі-продажу; 2) визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку незавершеного будівництвом житлового будинку [ADDRESS] (готовність 41%); 3) визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,07 га, кадастровий номер 6125286900:02:001:3100, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений 22.08.2014 між [PERSON] та [PERSON] , договором купівлі-продажу; 4) визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,07 га, кадастровий номер 6125286900:02:001:3100, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 31.03.2023 позовна заява залишена без руху та позивачеві наданий строк для усунення недоліків позовної заяви. 04.04.2023 представник позивача усунув недоліки позовної заяви. 07.04.2023 відкрите провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання на 04.05.2023 та визначений сторонам строк для подання заяв по суті справи. 04.05.2023 підготовче засідання відкладене на 01.06.2023 у зв`язку з неявкою відповідача [PERSON] . 05.05.2023 відповідач [PERSON] подала до суду відзив (т. 1 а.с. 67-71), у якому позов не визнала та просила у позові відмовити повністю. Відзив обґрунтувала тим, що за період спільного проживання з позивачем у [PERSON] мали місце три вагітності, з яких лише одна завершилась народженням дитини, а також були здійснені неодноразові хірургічні втручання та складні лікування з підстав наявності різних захворювань. Відтак у зв`язку з народженням у 2012 році дочки позивач пообіцяв [PERSON] зробити дарунок у виді нерухомого майна. 22.08.2014 [PERSON] привіз [PERSON] до нотаріуса, де вказав, що дарує їй житловий будинок і земельну ділянку, та повідомив про необхідність підписання договорів дарування. Під час усієї процедури укладення цих договорів [PERSON] був присутній у нотаріуса разом із відповідачами, а тому достеменно був обізнаний про укладення саме договорів дарування, а не договорів купівлі-продажу. При цьому сама [PERSON] не була обізнана, що за таке майно позивач сплатив кошти, оскільки гроші у її присутності позивач [PERSON] не передавав, а також жодна розписка не складалась. Відтак волевиявлення [PERSON] було спрямоване саме на укладення договорів дарування. Так само зі змісту оскаржуваних правочинів вбачається, що таке ж волевиявлення мав і [PERSON] та його дружина, яка надавала згоду саме на дарування нерухомого майна. 30.05.2023 відповідач [PERSON] подала до суду письмові заперечення (т. 1 а.с. 136-141), заяву про застосування строків позовної давності (т. 1 а.с. 142-143) та заперечення на відповідь на відзив (т. 1 а.с. 151-153). Додатково зазначила, що реєстрація спірного нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснена 22.08.2014, а тому саме з цієї дати слід обраховувати строк позовної давності, протягом якого позивач мав право на звернення до суду з цим позовом. Вважає, що позивач не довів, що строк позовної давності ним пропущений з поважних причин, а тому просить відмовити у позові з підстав пропуску такого строку. 01.06.2023 оголошена перерва у підготовчому засіданні до 28.06.2023 у зв`язку з витребуванням додаткових доказів. 28.06.2023 без виходу до нарадчої кімнати усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрите підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду на 28.08.2023 та на 29.08.2023, визначений порядок з`ясування обставин справи та дослідження доказів. У судовому\~засіданні 28.08.2023\~позивач [PERSON] \~та його\~представник адвокат\~Семененко С.М.\~позов підтримали\~з підстав,\~викладених у\~позовній заяві\~та просили\~позов задовольнити\~повністю.\~Позивач додатково\~пояснив,\~що під\~час перебування\~із [PERSON] \~у шлюбі\~вони вирішили\~придбати будинок,\~кошти на\~який частково\~мали надати\~батьки позивача.\~Після того,\~як будинок\~був вибраний,\~позивач сплатив\~агенції нерухомості,\~через яку\~діяв [PERSON] ,\~кошти у\~сумі 1000\~доларів США,\~а також\~самому [PERSON] \~сплатив кошти\~у сумі\~357000\~грн та\~296000\~грн.\~22.08.2014\~позивач із\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~із своєю\~дружиною та\~агент нерухомості\~приїхали до\~нотаріуса,\~де ще\~раз обговорили\~умови договорів\~купівлі-продажу.\~Оскільки сторони\~домовились вказати\~вартість майна\~400000\~грн,\~а не\~680000\~грн,\~ [PERSON] \~написав розписку\~про отримання\~від [PERSON] \~коштів у\~сумі 680000\~грн,\~що еквівалентно\~50000\~доларів США. Після цього позивач поїхав та власне на самому підписанні договорів присутній не був. Ввечері дружина повідомила йому, що все добре та договори укладені, а тому позивач не знайомився зі змістом цих договорів. У 2021 році, коли подружнє життя між ним та [PERSON] погіршилось, він вирішив продати будинок та земельну ділянку, а кошти поділити пополам. Однак [PERSON] повідомила, що таке майно є її особистою власністю, оскільки вона та [PERSON] уклали договори дарування, щоб сплачувати менший податок. У судовому засіданні 28.08.2023 відповідач [PERSON] та її представник адвокат Сень (Чайнюк) О.В. позов не визнали з підстав, викладених у відзиві та письмових запереченнях, і просили у позові відмовити повністю. Відповідач показала, що у зв`язку з тим, що у позивача були проблеми зі сплати податків, сторони змушені були подарувати належну їм квартиру, що розташована на [ADDRESS] , батьку позивача. Через це, а також у зв`язку з народженням дочки позивач сказав, що хоче віддячити [PERSON] та подарувати їй будинок. Позивач 22.08.2014 привіз її до нотаріуса, сказав підписати договори дарування та відвіз назад додому. [PERSON] не сплачувала [PERSON] кошти ні сама, ні не була свідком, щоб такі гроші платив позивач. Також вона не була обізнана про наявність боргової розписки. Усі документи на майно зберігалися у позивача. Зазначила, що не могла купити дане майно та відповідно укласти договори купівлі-продажу, оскільки не мала на це коштів. У судове засідання третя особа приватний нотаріус Костецький Ю.Г., належним чином повідомлений про дату, час та місце цього засідання, не з`явився без повідомлення про причини неявки. У судовому засіданні 28.08.2023 свідок [PERSON] пояснила, що до 2019 року була дружиною рідного брата позивача. Свідок показала, що у родині всі були обізнані про те, що будинок та земельна ділянка подаровані [PERSON] . Мати позивача навіть не хотіла там проживати, бо це будинок [PERSON] . Зазначила, що у сім`ї позивача та [PERSON] документами займався завжди позивач. У судовому засіданні 29.08.2023 свідок [PERSON] пояснила, що є матір`ю позивача. Свідок показала, що вона з чоловіком хотіла проживати ближче до дітей, а тому на її прохання позивач підшукав для них будинок у с. Підгородне, у якому мали проживати свідок з чоловіком та позивач зі своєю сім`єю. Свідок показала, що у травні-червні 2014 року знімала гроші та частинами передавала позивачу. Усього передала 30000 доларів США на придбання будинку. Зазначила, що не хотіла бути стороною у договорі купівлі-продажу будинку, оскільки боялась втратити субсидії. У 2021 році свідок дізналась, що будинок був подарований [PERSON] . У судовому засіданні 29.08.2023 свідок [PERSON] пояснив, що є рідним братом позивача. Свідок показав, що на прохання їхньої матері позивач та свідок підшукали будинок у с. Підгородне, куди мали переїхати проживати їхні батьки. Мати казала свідку, що давала на купівлю будинку гроші. Власником будинку мала бути зазначена або їхня мати, або принаймні брат. Свідок не обізнаний, чому стороною правочину вказана [PERSON] . Про те, що будинок подарований останній, свідок дізнався у 2021 році. 29.08.2023 визнано обов`язковою явку відповідача [PERSON] у судове засідання. Оголошена перерва до 02.10.2023. 02.10.2023 судове засідання відкладене на 30.10.2023 у зв`язку з неявкою відповідача [PERSON] , застосовані до відповідача [PERSON] заходи процесуального примусу у виді штрафу. 30.10.2023 судове засідання відкладене на 28.11.2023 за клопотаннями представника відповідача [PERSON] адвоката Турчин-Кукаріної І.В. та представника відповідача [PERSON] адвоката Будза Т.В. Скасовані заходи процесуального примусу, застосовані до відповідача [PERSON] 28.11.2023 судове засідання відкладене на 05.01.2024 з підстав подання заяви про залучення третьої особи. 05.01.2024 без виходу до нарадчої кімнати усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, залучена до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] . Оголошена перерва до 26.01.2024. У судовому засіданні 26.01.2024 відповідач [PERSON] позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Додатково пояснив, що мав намір з дружиною продати будинок та земельну ділянку, а тому звернулись в агенцію нерухомості і зробили оголошення про продаж. До нього звернувся позивач та вони домовились про купівлю-продаж, про що уклали попередній договір. У подальшому позивач сказав, що йому буде краще, якщо це будуть договори дарування і щоб вони були оформлені на його дружину, оскільки у нього є певні проблеми з податками. 22.08.2014 у нотаріуса були присутні позивач з дружиною, відповідач з дружиною та агент з нерухомості. Спочатку нотаріус склав договори і дав їм для ознайомлення. Потім вони вийшли в окрему кімнату, де позивач передав відповідачу гроші за майно, а відповідач склав про це розписку, вказавши однак, що гроші отримав від [PERSON] , оскільки його про це попросив позивач. Після цього вони знову повернулися до нотаріуса, де останній оголосив їм зміст договорів та вони проставили свої підписи. Увесь цей час позивач був присутній разом з ними, лише відходив, щоб оплатити нотаріальні послуги. Зазначив, що розумів, усвідомлював і бажав укласти саме договори купівлі-продажу та саме з позивачем. У судовому засіданні 26.01.2024 третя особа [PERSON] висловила думку про необхідність відмови у позові з підстав, що вже були озвучені відповідачем [PERSON] . Зазначила, що її волевиявлення на відчуження належного їм з чоловіком майна полягало саме на продаж цього майна позивачеві. У судовому засіданні 26.01.2024 адвокат Будз Т.В., представляючи інтереси відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] , просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду. Разом з тим зазначив, що навіть за умови визнання оскаржуваних правочинів удаваними, сторонами повинні зазначатися [PERSON] та [PERSON] , а натомість у судовому засіданні встановлено, що фактично покупцем та стороною договору був позивач. Відтак обраний позивачем спосіб захисту є неналежним. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Суд встановив, що у період з 21.09.2008 до 26.08.2021 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.08.2021 (т. 1 а.с. 20). 22.08.2014 [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) уклали договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку (т. 1 а.с. 11-12). Згідно з умовами договору дарувальник подарував (передав у власність), а обдаровувана прийняла в дар (прийняла у власність), нерухоме майно, а саме: незавершене будівництво, незавершений будівництвом житловий будинок, готовність 41%, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ринкова вартість незавершеного будівництва, що дарується, становить 320800 грн (п. 3 договору). У п. 18 договору зазначено, що на дарування об`єкта дарування нотаріусу надана заява про згоду дружини дарувальника, [PERSON] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 4530. Крім цього, 22.08.2014 [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) уклали договір дарування земельної ділянки (т. 1 а.с. 13-14). Згідно з умовами договору дарувальник подарував (передав у власність), а обдаровувана прийняла в дар (прийняла у власність) земельну ділянку, площею 0,0700 га, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 6125286900:02:001:3100, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Нормативна грошова оцінка земельної ділянки, що дарується, становить 79852,50 грн (п. 4 договору). У п. 15 договору зазначено, що на дарування земельної ділянки, що дарується, надана заява про згоду дружини дарувальника, [PERSON] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 4538. Право власності на зазначене вище нерухоме майно 22.08.2014 зареєстроване за [PERSON] , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 25951837 та № 25953365 від 22.08.2014 (т. 1 а.с. 14, 15), а також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 326894493 від 24.03.2023 (т. 1 а.с. 16-17). Так, за змістом ст. 6,\~11,\~12, ч. 1 ст. 627\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог\~цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.\~202\~ЦК України\~правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статті 16,\~203,\~215 ЦК України\~визначають, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Відповідно до\~ст. 235 ЦК України\~удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тлумачення\~даної норми закону свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. У постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки у сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі\~ст. 235 ЦК України\~має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц. За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Отже, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до ч. 1 ст.\~202, ч. 3 ст.\~203\~ЦК України\~головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що\~обидві сторони договору\~діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.11.2020 у справі № 357/3132/15-ц. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України). Як встановив суд вище, оскаржувані договори дарування нерухомого майна від 22.08.2014 укладені у письмовій формі та нотаріально посвідчені. За своєю суттю договір дарування належить до безоплатних правочинів, за умовами якого обдаровуваний не має перед дарувальником будь-якого зобов`язання матеріального характеру. В обґрунтування заявлених вимог позивач покликався на те, що укладені між [PERSON] та [PERSON] договори дарування нерухомого майна від 22.08.2014 є договорами купівлі-продажу нерухомого майна, укладені між [PERSON] та [PERSON] . Так, ст. 655 ЦК України\~передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України). За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його ціну, а для другої сторони - право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Надаючи оцінку оспорюваним правочинам суд зазначає таке. Як встановив суд, відповідачу [PERSON] на праві власності належало нерухоме майно, а саме: незавершений будівництвом житловий будинок [ADDRESS] (готовність 41%) та земельна ділянка, площею 0,07 га, кадастровий номер 6125286900:02:001:3100, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Так, з метою відчуження даного нерухомого майна шляхом його продажу між [PERSON] з однієї сторони як продавцем та [PERSON] з іншої сторони як покупцем, а також за участю третьої сторони агенції нерухомості «Євробуд» укладений договір про намір купівлі-продажу об`єкта нерухомості від 10.06.2014 (т. 2 а.с. 68-69). Пунктом 1.1 даного договору визначено, що продавець зобов`язується продати, а покупець купити в термін до 10.08.2014 об`єкт нерухомості незавершений будівництвом житловий будинок, розташований на частині земельної ділянки, площею 0,07 га, яка є частиною земельної ділянки з кадастровим номером 6125286900:02:001:0756, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Повна вартість об`єкту погоджена між сторонами і становить 600000 грн, що еквівалентно 50000 доларів США (п. 2.1 договору від 10.06.2014). Згідно з приміткою до цього договору такий укладається в термін до 10.08.2014 або по мірі виготовлення документів до продажу. Також між [PERSON] з однієї сторони як продавцем та [PERSON] з іншої сторони як покупцем, а також за участю третьої сторони агенції нерухомості «Євробуд» укладений договір завдатку від 10.06.2014 (т. 2 а.с. 70), за умовами якого покупець сплатив продавцю завдаток у сумі 24000 грн, що еквівалентно 2000 доларів США, маючи на меті укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Факт укладення таких договорів між [PERSON] та [PERSON] сторонами у судовому засіданні не оспорювався. Указане дає підстави дійти висновку про наявність у [PERSON] волевиявлення на відчуження належного йому нерухомого майна саме шляхом продажу, а не дарування. При цьому покупцем, якому [PERSON] мав намір продати житловий будинок та земельну ділянку, був саме позивач, а не відповідач [PERSON] . Не спростовуються ці обставини і письмовою нотаріально засвідченою згодою [PERSON] від 22.08.2014 на дарування її чоловіком [PERSON] спірного майна (т. 1 а.с. 240), оскільки, як вказала у судовому засіданні [PERSON] , така згода була надана лише тому, що її чоловік на прохання [PERSON] , у якого були проблеми з податковими органами, укладав договори дарування. Разом з тим [PERSON] розуміла, що фактично належне їм з чоловіком майно продається, оскільки за таке майно позивач сплатив їм кошти. Щодо волевиявлення відповідача [PERSON] суд зазначає таке. В обґрунтування своїх заперечень проти позову, відповідач зазначала, що не мала наміру та фінансової можливості на придбання незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки, а розуміла, що таке майно їй дарується її на той час чоловіком, [PERSON] . Разом з тим суд встановив, що [PERSON] була обізнана та усвідомлювала, що стороною договорів дарування нерухомого майна був не [PERSON] , а [PERSON] . Підстав вважати, що останній, з яким [PERSON] до зустрічі у нотаріуса навіть не була знайома, має намір безоплатно подарувати їй цінне нерухоме майно, у [PERSON] не було. Не встановив наявність таких обставин і суд. Відтак за обставин, що мали місце, [PERSON] повинна була усвідомлювати, що між сторонами мають фактичні відносини щодо укладення між [PERSON] та [PERSON] договорів купівлі-продажу шляхом фіктивного підписання між [PERSON] та [PERSON] договорів дарування. Такі обставини також підтверджуються і показаннями свідків, які зазначали, що кошти на придбання спірного майна були надані саме [PERSON] , а також випискою по рахунку від 09.05.2023 (т. 1 а.с. 163-165), відповідно до якої у період з 08.08.2014 до 12.08.2014 з банківського рахунку [PERSON] були зняті готівкові кошти у значних сумах. Той факт, що розписка від 22.08.2014 складена [PERSON] про отримання коштів у сумі 680000 грн, що еквівалентно 50000 доларів США, від [PERSON] , спростовується поясненнями як позивача, так і відповідачів, які усі зазначили, що кошти [PERSON] передавав саме позивач, а не [PERSON] . Відтак доводи позивача, про те, що як [PERSON] , так і [PERSON] мали на меті укладення між собою договорів купівлі-продажу, ґрунтуються виключно на поясненнях позивача, що суперечить ч. 6 ст. 81 ЦПК України, яка визначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного суд вважає, що позивач не обґрунтував удаваності оспорюваних договорів дарування з метою приховання інших договорів, укладених саме між [PERSON] та [PERSON] . Позивач не надав належних та достатніх доказів, що між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини, передбачені договорами купівлі-продажу, за умовами яких [PERSON] передав у власність [PERSON] незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] прийняла це майно та сплатила за нього грошові кошти у сумі 680000 грн. Щодо інших доводів сторін, то згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04). Відтак суд вважає, що надав відповідь на усі поставлені сторонами питання та навів оцінку усім основним доводам, якими останні обґрунтовували свої вимоги та заперечення. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов у цій частині не є обґрунтованим та задоволенню не підлягає. Також, приймаючи до уваги, що положення ст. 69, 70 СК України підлягають застосуванню лише до майна, що набуте [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу, а такі обставини позивачем не доведені, то відсутні підстави і для визнання такого майна спільною власністю [PERSON] та [PERSON] як подружжя, поділу його між ними у рівних частках та, як наслідок, визнання за позивачем права власності на 1/2 частку такого майна. Відтак позовні вимоги у цій частині задоволенню також не підлягають. Так само і відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, про що заявляли відповідачі, оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Отже, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц). Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір у загальній сумі 4647,20 грн. Відтак з урахування вказаних норм закону сплачений судовий збір слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed