Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

В грудні 2018 році [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу квартир та їх витребування, визнання недійсною довіреності. Позов обґрунтовано тим, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] , після його смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] ; 1/3 квартири [ADDRESS] ; автомобіль марки ЗАЗ TF69YP, 2010 p.в., номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 1498, реєстраційний номер [NUMBER] та грошові внески в ВАТ «Державний ощадний банк України» у розмірі 1921,81 грн. [PERSON] заповіту не залишив. Спадкоємцями першої черги при спадкуванні за законом після смерті [PERSON] є його дружина - [PERSON] , його син - [PERSON] та його донька - [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини на користь [PERSON] 15 травня 2012 року, 22 червня 2012 року та 12 липня 2012 року державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] на спірні об`єкти рухомого та нерухомого майна. Однак, позивач вважає, що 1/2 частка автомобіля марки ЗАЗ TF69YP, 2010 р.в., 1/2 частка квартири [ADDRESS] та 1/6 частка квартири [ADDRESS] , є частками у спільній сумісній власності подружжя та не повинні були входити до складу спадкового майна, а тому подальша видача свідоцтв про право на спадщину за законом на цю частку майна та подальше відчуження об`єктів рухомого та нерухомого майна є незаконними. Крім того, [PERSON] з 1996 року на праві власності належала квартира [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що не давала ні письмових, ні усних доручень доньці [PERSON] на відчуження належних їй об`єктів нерухомого майна, довіреність від 15.12.2010 року, видана на ім`я [PERSON] , є недійсною, а тому подальше відчуження нерухомого майна на підставі довіреності є незаконним. 24.02.2020 року представником позивача подана до суду заява про зміну предмету позову, в якій позивачка наголошує, що не була присутня в нотаріальній конторі 11.04.2011 року та особисто не підписувала заяву про відмову від прийняття спадщини, крім того, вказана заява є недійсною та не відповідає вимогам законодавства. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.03.2020 року суд частково задовольнив заяву представника позивача про зміну предмету позову та прийняв до розгляду наступні позовні вимоги: - про визнання недійсною заяву за № 1-3350 про відмову від прийняття спадщини за [PERSON] на користь [PERSON] ; - про визнання недійсним в частині 1/3 свідоцтва про право на спадщину № 1-1861 на 1/9 частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; - про визнання недійсною довіреності [PERSON] , посвідчену Другою одеською державною нотаріальною конторою за № 1-3551 від 14.12.2010 р.; - про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 3-1813 квартири [ADDRESS] від 11.08.2011 р.; - про визнання частково недійсним в частині 2/3 свідоцтва про право на спадщину № 1-970 на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; - про визнання частково недійсним в частині 2/3 свідоцтва про право на спадщину на автомобіль марки ЗАЗ TF69YP, 2010 року випуску; - про визнання недійсним в частині 2/3 договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] за № 652 та витребування від [PERSON] 2/3 частин цієї квартири; - про визнання недійсним в частині 4/9 договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] за № 2112 , а також про витребування від [PERSON] 4/9 частини цієї квартири. Позивач в судове засідання не з`явилася, з`явився її представник [PERSON] , який позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, з`явилася її представник [PERSON] , позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, з`явився його представник [PERSON] , позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, з`явилася її представник [PERSON] , позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] - чоловік позивачки [PERSON] та батько відповідачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13.12.2010 року. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді: квартири [ADDRESS] ; 1/3 квартири [ADDRESS] ; автомобіля марки ЗАЗ TF69YP, 2010 p.в., номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 1498, реєстраційний номер [NUMBER] та грошових внесків в ВАТ «Державний ощадний банк України» у розмірі 1921,81 грн., що підтверджується матеріалами спадкової справи. За життя [PERSON] заповіту не залишив. Спадкоємцями першої черги при спадкуванні за законом після смерті [PERSON] є його дружина - [PERSON] , син - [PERSON] та донька - [PERSON] . [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] на користь доньки [PERSON] , спадкоємиці першої черги, що підтверджується заявою, зареєстрованою в реєстрі за № 1-3350, посвідченою державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В. 15.12.2010 року, наявною в матеріалах спадкової справи. [PERSON] відмовився від прийняття спадщини після смерті батька на користь [PERSON] , що підтверджується заявою, наявною в матеріалах спадкової справи, зареєстрованою в реєстрі за № 1-950, посвідченою державним нотаріусом Масловою М.В. 11.04.2011 року. 11.04.2011 року Другою Одеською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 75/2011 до майна [PERSON] , померлого [INFO] на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини після смерті батька, зареєстрованої в реєстрі за № 1-951, посвідченої державним нотаріусом Масловою М.В. 11.04.2011 року. 22.06.2011 року державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] на автомобіль, марки ЗАЗ TF69YP, 2010 p.в., номер шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 1498, реєстраційний номер [NUMBER] . 12.07.2011 року державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] на 1/3 квартири [ADDRESS] . 17.08.2011 року державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] на грошові внески, з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться у філії № 7860/0290 Одеського міського відділення № 7860 ВАТ «Державний ощадний банк України» на рахунку за № [NUMBER] залишок 1921,81 грн.. 15.05.2012 року державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . 05.06.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за № 652, відповідно до умов якого [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 65,6 кв.м.. В п. 1.3 Договору зазначено, що вказана квартира належить Продавцю ( [PERSON] ) на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON] 15.12.2010 року за реєстровим номером 1-970, спадкова справа № 75/2011. 15.12.2010 року [PERSON] підписала довіреність на ім`я доньки [PERSON] , посвідчена державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В., зареєстрована в реєстрі за № 1-3551, якою уповноважила свою доньку, зокрема, розпоряджатись всім її майном, з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось, укладати всі передбачені законом договори чи угоди щодо розпорядження майном, в тому числі продавати, за ціною та на умовах за її розсудом, проводити розрахунки за укладеними угодами, одержувати грошові кошти, вести від імені [PERSON] її спадкові справи в органах нотаріату. 11.08.2011 року [PERSON] , діючи від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Другою одеською державною нотаріальною конторою від 15.12.2010 року, р. № 1-3551, продала, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 1 Договору, зазначена квартира належала Продавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою одеською державною нотаріальною конторою 16.10.1996 року, р. № 6-1931. 22.07.2011 року [PERSON] , діючи від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Другою одеською державною нотаріальною конторою від 15.12.2010 року, р. № 1-3551, продала, а [PERSON] придбав квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 3 Договору, квартира належить Продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого комісією по приватизації Лиманського гарнізону від 04.12.1996 року та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори від 12.07.2011 року за реєстром № 1-1861. 08.07.2011 року [PERSON] зареєструвала за собою автомобіль ЗАЗ LANOS, 2010 р.в., кузов № [NUMBER] , об`єм двигуна 1498 см.куб., після чого 05.10.2012 року автомобіль було знято з обліку для реалізації та 10.10.2012 року у ВРЕР № 10 м. Березівка перереєстровано за гр. [PERSON] , [INFO] , а 07.07.2017 року за гр. [PERSON] , [INFO] .. Статтею 41 Конституції України\~передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтями 1216 - 1218 ЦК України\~визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частинами першою, другою\~статті 1220 ЦК України\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи. Статтею 1261 ЦК України\~передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та\~\~народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За правилами частини першої\~статті 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частиною третьою\~статті 1268 ЦК України\~спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частини першої статті\~1269, частини першої статті\~1270 ЦК України\~спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої та п`ятої статті\~1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відповідно до частини другої статті\~1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відповідно до частини першої статті\~1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до частини першої статті\~1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до\~ст. 1301 ЦК України\~свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Що стосується позовних вимог про визнання недійсною заяви [PERSON] за № 1-3350 про відмову від прийняття спадщини за [PERSON] на користь [PERSON] , то суд зазначає наступне. Відповідно до частини п`ятої статті\~1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Позивачем в позовній заяві визначену правову підставу визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною ст. 225 ЦК України, оскільки за твердженнями [PERSON] , вона, підписуючи заяву про відмову від прийняття спадщини за [PERSON] на користь [PERSON] , не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідно до\~ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК (435-15) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК (1618-15) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК (435-15) суд відповідно до статті 145 ЦПК (1618-15) за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. В матеріалах справи наявні два висновки судово-психіатричної експерти № 3-пл від 26.08.2021 року та № 223 від 10.03.2023 року щодо стану [PERSON] на момент вчинення правочину та можливості усвідомлення значення своїх дій та керувати ними. Згідно висновку амбулаторної судово-психіатричної експерти № 3-пл від 26.08.2021 року, встановлено, що [PERSON] на час складання заяви про відмову від прийняття спадщини та складення довіреності 14.12.2010 року та 15.12.2010 року страждала на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді шизофреноподібного розладу органічного ґенезу (F06.2). Внаслідок свого захворювання [PERSON] на час складання заяви про відмову від прийняття спадщини та складення довіреності 14.12.2010 року та 15.12.2010 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Суд критично ставиться до висновку амбулаторної судово-психіатричної експерти № 3-пл від 26.08.2021 року та вважає його недопустимим доказом у справі, з огляду на те, що він був отриманий з порушенням порядку встановленого законом «Про судову експертизу» та «Порядку проведення судово-психіатричної експертизи», затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України 08 травня 2018 року № 865. Експертами було здійснено самовільне залучення до складу експертної комісії «лікаря-експерта-психолога» - [PERSON] , тоді, як дана експертиза не є комплексною. Необґрунтованим є також залучення до складу експертної комісії експерта-стажиста [PERSON] , адже Законом України «Про судову експертизу» не встановлено жодних вимог до експерта-стажиста, не встановлена його відповідальність, не встановлені його права та обов`язки, а тому й не передбачено участі експерта-стажиста у наданні висновку експертної комісії. Крім того, під час проведення експертного дослідження, експертами порушено п. 2.3. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої Наказом Міністерстві юстиції України 3 листопада 1998 р. за № 705/3145, оскільки експертами протиправно (без звернення до суду з відповідним клопотанням) були отримані пояснення від сторонньої особи, а саме сина підекспертної, який надавав відомості про її психічний стан. Крім того, експерти не прийняли до уваги та не проаналізували показання свідків та надали висновок за відсутності будь-яких підтверджуючих медичних документів та інформації щодо психічного стану [PERSON] саме 14.12.2010 року та 15.12.2010 року. Суд приймає до уваги висновок повторної судово-психіатричної експертизи від 10.03.2023 року № 223, згідно якого, [PERSON] під час складання заяви про відмову від прийняття спадщини та довіреності - 14.12.2010 та 15.10.2010 виявляла ознаки «Гострої реакції на стрес» (F 43.0 за МКХ-10) та за своїм психічним станом 14.12.2010 та 15.10.2010 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Згідно описової частини висновку, [PERSON] під час складання заяви про відмову від прийняття спадщини за померлим чоловіком [PERSON] та довіреності на представництво своїх інтересів на ім`я [PERSON] (14.12.2010 та 15.10.2010) діяла цілеспрямовано, була всебічно вірно орієнтована (розуміла, що знаходилася в нотаріальній конторі, підписувала документи), мовний контакт був адекватний ситуації, в неї збереглися спогади про той період часу (відтворює його послідовно, з деталями, відтворює обстановку, в якій проводилася консультація, наводить деталі). Показаннями свідків, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які бачили позивачку напередодні вчинення нотаріальних дій 13.12.2010 року підтверджується, що за день до відвідування нотаріуса, [PERSON] була засмучена, мала пригнічений емоційний стан та погано себе почувала, однак вона була свідома, розуміла усі події, що навколо відбувалися та керувала своїми діями. Державний нотаріус Маслова М.В. підтвердила, що в день посвідчення заяви про відмову від прийняття спадщини та довіреності, будь-яких сумнівів щодо психічного стану [PERSON] та її дієздатності у нотаріуса не було, позивачка розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. Щодо зауважень позивача про наявність виправлень у заяві про відмову від прийняття спадщини, суд зазначає наступне. Заява про відмову від прийняття спадщини складена на спеціальному нотаріальному бланку серії ВРД № 993647, який був використаний 15.12.2010 року, що підтверджується повним витягом з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів № 146599607 від 05.07.2019 року, наданим суду ДП «Національні інформаційні системи». Наявність виправлень у даті документа державний нотаріус Маслова М.В. визнала своєю провиною та технічною помилкою. Зазначення первинної дати на бланку 14.12.2010 року, замість 15.12.2010 року, [PERSON] пояснила тим, що 14.12.2010 року відбувся перший візит позивачки разом донькою, тоді були завезені усі необхідні ксерокопії документів для вчинення правочину, а також був підготовлений зразок заяви. Подальше некоректне виправлення дати заяви, замість 15.12.2010 року на 11.04.2011 року, відбулося помилкою, оскільки 11.04.2011 року була заведена спадкова справа до майна померлого [PERSON] . Того дня, [PERSON] в нотаріальній конторі присутня не була, від її імені діяла донька [PERSON] на підставі довіреності. На думку суду, наявність технічної помилки нотаріуса, не є підставою для визнання недійсної зави про відмову від прийняття спадщини, [PERSON] виразила своє волевиявлення та свідомо відмовилася від прийняття спадщини після смерті чоловіка на користь доньки. Отже, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання заяви [PERSON] за № 1-3350 про відмову від прийняття спадщини за [PERSON] на користь [PERSON] , недійсною, оскільки [PERSON] на момент її підписання та посвідчення нотаріусом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Що стосується позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Суд погоджується із зауваженнями позивача відносно того, що квартира [ADDRESS] та автомобіль марки ЗАЗ TF69YP, 2010 року випуску були набуті [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. За таких обставин, державний нотаріус Маслова М.В. не повинна була видавати [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на ту частку, яка належала позивачці на праві спільної сумісної власності. В свою чергу, судом встановлено, що на момент розгляду справи, спірна квартира [ADDRESS] та автомобіль марки ЗАЗ TF69YP, 2010 року випуску, права на які мала позивачка в порядку спільної сумісної власності, були відчужені відповідачкою [PERSON] на підставі відплатних договорів. Отже, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , не матиме наслідком поновлення права власності позивачки. Належним способом захисту прав власника майна, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору, є витребування майна шляхом віндикації. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову на підставі ст. 387 або ст. 388 ЦК України. У відповідності до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 дійшла висновку, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. В постанові від 14.12.2022 року по справі № 461/12525/15-ц Велика Палата Верховного Суду підтвердила, що вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за набувачем (покупцем) майна за договором купівлі-продажу є неналежним способом захисту та не підлягає задоволенню. Велика Палата Верховного Суду також вважає, що вимоги позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав за продавцем (спадкоємцем) також не підлягають задоволенню з тих самих підстав, оскільки вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту (див. пункт 152 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц). Подібного за змістом висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла в постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (п. 86, 147) та від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (п. 34). Згідно із цим висновком, зокрема, для витребування майна не є ефективним способом захисту права власника оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу, що пред`явлення вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права і в інших постановах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29). У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц відступила від висновку, сформульованого у своїй постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, де раніше зазначала про можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, як належний спосіб захисту права або інтересу. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (постанова Верховного Суду від 22.02.2023 року у справі № 760/3709/18). Обрання Позивачем неефективного способу захисту порушеного права має призводити до відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20). Отже, суд доходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та визнання недійсним в частині 2/3 договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про витребування від [PERSON] 2/3 частин квартири за адресою: [ADDRESS] за [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.12.2022 року по справі № 461/12525/15-ц, переглядаючи в касаційному порядку вимоги щодо витребування у добросовісного набувача майна, звернула увагу на наступне. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями\~статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 100)). Розглядаючи справи щодо застосування положень\~статті 388 ЦК України\~у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. Велика Палата Верховного Суду погодилася також з висновками апеляційного суду стосовно того, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені в\~статті 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно від добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Суд також виходив з того, що вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину (аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц). Судом встановлено, що [PERSON] придбав спірну квартиру за відплатним договором за ціною 621 814,00 гривень; відповідач не знав і не міг знати про те, що [PERSON] не мала права на відчуження частини квартири; спірна квартира не була загублена власником або викрадена у неї; спірна квартира вибула з власності [PERSON] з її волі. Заявою про відмову від прийняття спадщини та довіреністю на розпорядження всім своїм майном, [PERSON] виявила свою волю щодо відчуження всього її майна, в тому числі і спірної квартири, а тому підстав для витребування квартири у [PERSON] , передбачених ст. 388 ЦК України, немає. Отже, [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, а тому вона не може бути витребувана на користь позивача. Аналогічні правові підстави беруться до уваги судом під час розгляду вимог про витребування 4/9 частини квартири за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] . [PERSON] придбав спірну квартиру за відплатним договором за ціною 19\~400,00 гривень; спірна квартира не була загублена власником або викрадена у неї; спірна квартира вибула з власності [PERSON] з її волі. Заявою про відмову від прийняття спадщини та довіреністю на розпорядження всім своїм майном, [PERSON] виявила свою волю щодо відчуження всього її майна, в тому числі і спірної квартири, а тому підстав для витребування квартири у [PERSON] , передбачених ст. 388 ЦК України, немає. Отже, [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, а тому вона не може бути витребувана на користь позивача. Що стосується позовних вимог про визнання недійсною довіреності [PERSON] , посвідченої Другою одеською державною нотаріальною конторою за № 1-3551, суд зазначає наступне. В позовній заяві позивачка обґрунтовує необхідність визнання недійсною довіреності, виданої на ім`я [PERSON] 15.12.2010 року, аналогічними фактичними та правовими підставами, що й відносно заяви про відмову від прийняття спадщини, а саме: не усвідомленням значення своїх дій та неможливістю керувати ними (ст. 225 ЦК України). В свою чергу, суд, оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, зокрема, висновок повторної судово-психіатичної експертизи від 10.03.2023 року № 223, доходить до висновку, що 15.12.2010 року на момент підписання та посвідчення довіреності, [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, а тому довіреність [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчена Другою одеською державною нотаріальною конторою за № 1-3551, не підлягає визнанню недійсною. Що стосується позовних вимог про визнання недійсним в частині 4/9 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Позивач вважає, що, оскільки довіреність [PERSON] на ім`я [PERSON] , є недійсною, то і договори відчуження квартир, які були укладені на її підставі, є недійсними. В свою чергу, суд, надавши оцінку доказам, наявним в матеріалах справи, вважає, що позивачем не доведені підстави недійсності довіреності [PERSON] на ім`я [PERSON] , визначені ст. 225 ЦК України, а тому договори купівлі-продажу, які були укладені на її підставі, не підлягають визнанню недійсними. Посилання позивачки на ст. 232 ЦК України, як підставу визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , обґрунтоване відсутністю будь-яких усних чи письмових розпоряджень на відчуження належних їй об`єктів нерухомості та укладенням договору на вкрай невигідних умовах, оцінюються судом критично. Відповідно до положень статті 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Верховним Судом в п. 22 постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК (435-15) необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] , діючи від імені позивачки, вчинила правочин щодо відчуження квартири всупереч інтересам [PERSON] , а також, що між сторонами договору купівлі-продажу була наявна домовленість, що спричинила несприятливі наслідки для довірителя. Підписавши довіреність на розпорядження всім своїм майном на ім`я доньки, [PERSON] виявила свою волю щодо відчуження всього її майна, в тому числі і спірної квартири. В пунктах 2 та 3 спірного Договору, сторони підтвердили, що вартість квартири є дійсною продажною ціною квартири, визначеною згідно витягу № 30891279, виданого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 08.08.2011 року. Отже, суд доходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу № 3-1813 квартири [ADDRESS] , не підлягають задоволенню. Що стосується застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, суд погоджується з доводами відповідачів, що позивачка могла та повинна була знати, що спірне майно, яке належало померлому [PERSON] , перейде у власність її доньки в порядку спадкування, а спірне майно, яке належало особисто позивачці, могло бути в будь-який момент відчужене її донькою на користь третіх осіб з 15.12.2010 року, коли вона підписала заяву про відмову від прийняття спадщини та довіреність на ім`я [PERSON] . Проте, з позовом про визнання оспорюваних правочинів недійсними та витребування нерухомого майна, [PERSON] звернулась до суду лише 13.12.2018 року, тобто більше ніж через сім років після того, як дізналася про порушення свого права. Однак, суд, з`ясувавши обставини справи, надавши відповідну оцінку доказам, відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі через його необґрунтованість, а тому не застосовує позовну давність до спірних правовідносин. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у поставах від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, а саме, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed