Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-25 00:00:00

Позивач 30.05.2023 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про витребування об`єкта нерухомого майна з чужого незаконного володіння квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.09.1990 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, в результаті чого остання змінила прізвище на [PERSON] . 12.10.2000 рішення Ленінградського районного суду м. Києва [PERSON] була визнана недієздатною, а [PERSON] є її представником. [INFO] померла мати [PERSON] [PERSON] та 05.06.2000 було відкрито спадкову справу. Однак, з`ясувалося, що незадовго до смерті [PERSON] внаслідок протиправних дій квартира вибула з власності і [PERSON] не може отримати свідоцтво про право на спадщину. Відтак, 22.05.2000 рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №2-1246 встановлений факт укладення угоди між [PERSON] та померлою [PERSON] , а також за [PERSON] визнано право власності на квартиру. 22.01.2008 на підставі договору дарування [PERSON] придбав квартиру у [PERSON] . Однак, 27.05.2008 вищевказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.10.2000 у справі №2-1246 було скасовано ухвалою Приморського районного суду м. Одеси в порядку перегляду за нововиявленими обставинами. Однак, 23.11.2013 [PERSON] продав квартиру [PERSON] . Тож, відбулося вибуття квартири з володіння законного власника [PERSON] (спадкоємця, який прийняв спадщину) на користь [PERSON] . 16.03.2015 [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеса (справа №522/5315/15-ц) з позовом до [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту родинних стосунків, визнання права власності на квартиру, визнання правочину недійсним, виселення, але Верховний суд відмовив у позові у зв`язку з обранням позивачем неправильного способу захисту порушеного права. Тому, позивач звертається до суду на разі з позовом про витребування квартири з чужого незаконного володіння. Ухвалою від 01.06.2023 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 29.06.2023. Ухвалою від 26.06.2023 задоволено заяву представника [PERSON] [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. У підготовчому засіданні 29.06.2023 проведеному в режимі відеоконференції з представником позивача [PERSON] було відкладено розгляд справи до 03.08.2023 у зв`язку з неналежним сповіщенням відповідача. До суду 12.07.2023 надійшла заява [PERSON] про застосування строку позовної давності, який сплив ще 23.11.2016. До суду 13.07.2023 надійшов відзив [PERSON] , згідно якого просить застосувати строк позовної давності. Вказує, що є добросовісним набувачем квартири, а [PERSON] добровільно відчужила квартиру [PERSON] . Відповідачка набула право власності на спірну квартиру 23.11.2016, а тому строк позовної давності сплив. До суду 26.07.2023 надійшла відповідь на відзив від представника позивача [PERSON] , який зазначає, що судом встановлено факт вибуття квартири з власності [PERSON] поза її волею, тому [PERSON] є недобросовісним набувачем. Строк позовної давності не сплив, адже первинний позов було подано до суду ще в березні 2015 року, тоді як [PERSON] стала власником квартири 23.11.2013. Судовий процес тривав 6 років. Фактично позивач був з об`єктивних причин, а саме судовим процесом, позбавлений реальної можливості звернутися до суду з віндикаційним позовом. Строк переривався, а тому не сплив, а навіть якщо сплив то з поважних причин довготривалий розгляд справи №522/5315/15-ц. У підготовчому засіданні 03.08.2023 проведеному за участі представника позивача [PERSON] в режимі відеоконференції та представника відповідача [PERSON] було поновлено строк на подання відзиву та долучено його до справи, також долучено відповідь на відзив, встановлено відповідачу 5-ти денний строк для подання заперечень на відповідь на відзив. У судовому засіданні було задоволено клопотання представника відповідача про допит свідка. В результаті проведеного підготовчого засідання було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 27.09.2023. У судовому засіданні 27.09.2023 представник позивача [PERSON] , який брав участь в режимі відеоконференції надав вступне слово, представник відповідача [PERSON] надав вступне слово. У судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] . У зв`язку з закінченням робочого часу у судовому засіданні було оголошено перерву до 01.11.2023. У судовому засіданні 01.11.2023 проведеному за участі представника позивача [PERSON] в режимі відеоконференції та представника відповідача [PERSON] було допитано свідка [PERSON] . Судом було досліджено докази, у судовому засіданні було оголошено перерву до 12.12.2023 з метою отримання заяв, які не були зареєстровані на час проведення судового засідання. До суду 01.11.2023 надійшла заява представника відповідача [PERSON] згідно якої просить застосувати строк позовної давності, адже право на позов у позивача виникло в день звернення з заявою про прийняття спадщини. Навіть якщо вважати, що позивач дізнався про порушене право у вересні 2007 року, коли він звернувся до прокуратури Приморського району з заявою про порушення прав [PERSON] , тоді строк позовної давності сплив 30.09.2010. У судовому засіданні 12.12.2023 проведеному за участі представника позивача [PERSON] в режимі відеоконференції та представника відповідача [PERSON] було допитано свідка [PERSON] . Суд відмовив у поновлені процесуального строку представнику відповідача для подання доказів, повернув клопотання про долучення доказів. З метою підготовки до судових дебатів судом було оголошено перерву до 26.01.2024. До суду 26.04.2024 надійшла заява про застосування строк позовної давності (уточнена) від представника відповідача [PERSON] , згідно якої вказує, що, коли тоді ще дієздатна [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, [PERSON] мешкала у спірній квартирі, тому [PERSON] очевидно знала про це. Право на звернення [PERSON] до суду виникло з часу, коли його було призначено опікуном, тобто 10.01.2001. Строк позовної давності за позовом [PERSON] сплив 10.01.2004. Тоді рішення ще не було скасовано, однак не позбавляло позивача права звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Представник позивача підтвердив, що позивач звернувся до різних органів починаючи з 2001 року, тому знав як законний представник про порушене право [PERSON] . Також представник відповідача [PERSON] подав письмову промову у судових дебатах та заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечував проти задоволення позову. Представник позивача [PERSON] також 26.01.2024 подав до суду письмову промову у судових дебатах. У судовому засіданні 26.01.2024 представник позивача [PERSON] , який брав участь в режимі відеоконференції, підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, опитавши свідків, оцінивши наявні докази, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.14). 29 вересня 1990 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Мінського районного управлінні юстиції у м. Києві зареєстровано укладення шлюбу громадян [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №1857 після реєстрації прізвище жінки [PERSON] , про що свідчить довідка №39 від 16.03.2000 Відділу реєстрації актів громадянського стану Мінського районного управління юстиції у місті Києві (а.с.10). [PERSON] є матір`ю [PERSON] , про що свідчить витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, згідно яких [PERSON] змінювала прізвище з [PERSON] на [PERSON] (а.с.17-18) та з [PERSON] на [PERSON] (а.с.19-20) та рішення Святошинського районного суду міста Києва у справі №2о-198-1/09 від 30 жовтня 2009 року, яким встановлено, що [PERSON] є рідною дочкою [PERSON] (а.с.21-22). [PERSON] 27.04.1999 набула право власності на квартиру [ADDRESS] , про що свідчить свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 27 квітня 1999 року (а.с.15). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.16). На підставі заяви [PERSON] 05 червня 2000 року відкрита спадкова справа після смерті [PERSON] , про що свідчить лист Шостої Одеської державної нотаріальної контори (а.с.56-57). Рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2000 року [PERSON] визнано недієздатною (а.с.11). Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації міста Києва №2 від 09 січня 2001 року призначено [PERSON] опікуном над недієздатною [PERSON] (а.с.12). З 17 грудня 1999 року [PERSON] постійно знаходиться на повному державному утриманні в Святошинському психоневрологічному інтернаті, що вбачається з довідки Святошинського психоневрологічного інтернату (а.с.13). У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/5315/15-ц за позовом [PERSON] , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної [PERSON] до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності, визнання правочину недійсним та виселення. Постановою Верховного суду від 15 грудня 2021 року було скасовано Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 липня 2021 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної [PERSON] , до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на квартиру та ухвалено нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову. В інших частинах рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 липня 2021 року залишити без змін (а.с.32-51). Тобто, постановою Верховного суду від 15.12.2021 було відмовлено у позові, однак встановлено, що 22 травня 2000 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-1246 встановлений факт укладання угоди між [PERSON] та померлою [PERSON] , а також за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2008 року заяву заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах [PERSON] про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси 22 травня 2000 року за нововиявленими обставинами задоволено. Скасовано вказане судове рішення. справу призначено до судового розгляду. 24 лютого 2009 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси заяву [PERSON] , зацікавлені особи: [PERSON] , [PERSON] , залишено без розгляду у зв`язку із наявністю спору про право цивільне щодо квартири [ADDRESS] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2013 року у справі № 522/2099/13-ц, у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , про визнання дійсним усного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] 18 квітня 1999 року, та у визнанні за [PERSON] , [PERSON] права власності у рівних долях на квартиру [ADDRESS] , відмовлено. Рішення у цій частині залишено без змін рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2014 року. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2014 року скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2013 року в частині визнання родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ України від 18 грудня 2014 року, рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2014 року залишено без змін. 22 січня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] , який діяв в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.52-53). 23 листопада 2013 року [PERSON] , який діяв від свого імені та від імені свого малолітнього сина [PERSON] , та [PERSON] , яка діяла від імені свого неповнолітнього сина [PERSON] , уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.54-55). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав [PERSON] 23.11.2013 стала власником спірної квартири (а.с.58-62). Визнаючи за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , Одеський апеляційний суд у постанові від 28.07.2021 виходив із того, що у [PERSON] було відсутнє право власності на квартиру, а тому вона не мала права її відчужувати на користь [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , які в свою чергу не мали права відчужувати цю квартиру на користь [PERSON] . Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18). Частиною першою статті 524 ЦК Української РСР встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно із статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Верховний суд у постанові від 15.12.2021 виходив з того, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, який не призведе до відновлення порушеного права. Таким чином, судами вже було встановлено незаконність вибуття квартири з власності померлої [PERSON] на підставі скасованого судового рішення, що є підставою для задоволення позовних вимог. Однак, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, який на переконання суду був пропущений позивачем, з огляду на наступне. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Згідно висновків Великої Палати Верховного суду викладених у постанові від 21.08.2019 при розгляді справи №911/3681/17 для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Як вказує Верховний суд при перегляді справи №522/5315/15-ц: «Із матеріалів спадкової справи № 327/2000р. щодо майна померлої [PERSON] убачається, що [PERSON] заяву про прийняття спадщини підписала 18 серпня 2000 року, тоді як Управління юстиції в Одеській області, направляючи цю заяву за належністю до Шостої Одеської державної нотаріальної контори, свій супровідний лист датував 29 травня 2000 року, а на заяві [PERSON] штампом про вхідну кореспонденцію вказав ту ж саму дату 29 травня 2000 року із виправленням на 22 травня 2000 року. Враховуючи те, що матеріали спадкової справи надійшли на запит суду від Шостої Одеської державної нотаріальної контори, у судів були відсутні підстави вважати, що таке виправлення дати надходження заяви до Управління юстиції в Одеській області мало місце стороною позивача». Таким чином, [PERSON] 18.08.2000 звернулася з заявою про прийняття спадщини, спадкова справа заведена - 05 червня 2000 року. Вже 12.10.2000 [PERSON] була визнана недієздатною, хоча [PERSON] з 17.12.1999 постійно мешкає та знаходиться на повному державному утриманні в Святошинському психоневрологічному інтернаті. [PERSON] призначений опікуном [PERSON] 09 січня 2001 року. [PERSON] як чоловік [PERSON] , яка на момент подання заяви про прийняття спадщини вже перебувала в Святошинському психоневрологічному інтернаті мав знати про неможливість спадкування у зв`язку з вибуття квартири з власності померлої [PERSON] до її смерті. Однак, строк позовної давності слід відраховувати саме з моменту призначення [PERSON] опікуном [PERSON] , тобто з 09.01.2001. З єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.09.2007 у справі №2-1246/2000 було відмовлено першому заступнику прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах [PERSON] у задоволенні заяви про перегляд рішення по справі за заявою [PERSON] про встановлення факту виникнення майнових прав у зв`язку з нововиявленими обставинами. Такими обставинами якраз були наявність у померлої дочки [PERSON] . Таким чиним, [PERSON] в інтересах [PERSON] звертався до прокуратури Приморського району м. Одеси до вересня 2007 року, тож очевидно знав про вибуття квартири з власності померлої матері його підопічної. При тому, суд враховує, що [PERSON] зобов`язаний був довести, що не знав про порушення майнових прав [PERSON] з моменту його призначення опікуном, але жодних доказів не надав. Доводи представника позивача про переривання строку позовної давності не приймаються судом до уваги, адже ним не враховано період з 2001 року, тоді як переривання на переконання представника позивача відбулося в березні 2015 року. Представника позивача [PERSON] вказував у судових засіданнях, що [PERSON] перед зверненням до суду звертався в міру своїх сил і до прокуратури, бо думав про наявність складу злочину, що свідчить про ініціативу [PERSON] в діяльності прокуратури по захисту прав [PERSON] ще до 2015 року. Вперше [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси 16.03.2015 та представник позивача вказує про наявність поважних підстав повторного звернення до суду 30.05.2023 такі як судова тяжба, яка тривала шість років. Однак, строк позовної давності для [PERSON] сплив ще до першого звернення до суду. При цьому, Верховний Суд дійшовши висновку про відмову у задоволенні вимог [PERSON] , який діє в інтересах та як законний представник недієздатної [PERSON] , з огляду на обраний ним неефективний спосіб захисту порушених прав, не перевіряв доводи заявника щодо застосування норм матеріального права, які регулюють строк позовної давності. Отже, суд на підставі наданих сторонами доказів дійшов висновку, що строк позовної давності для [PERSON] сплив 10.01.2004 року (зі спливом трирічного строку з моменту призначення [PERSON] опікуном [PERSON] ). Стороною позивача не надано будь-яких доказів на підтвердження поважності причин відсутності дій щодо захисту порушених майнових прав [PERSON] з 2004 року по 2015 рік. Як вказує Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18) сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов переконливого висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з пропуском строку процесуальної давності.

Outcome: dismissed