Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-08 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та рух справи. До суду звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Красилівської міської ради Хмельницької області, у якому просить прийняти рішення про визначення місцем проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з ним (батьком) [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилається на те, що він та Відповідачем певний час перебували в близьких стосунках. [INFO] народилася їх спільна дочка, [PERSON] . В подальшому відносини між ним та Відповідачем не склалися. В результаті постійних суперечок, Відповідач полишила доньку з ним (батьком) та виїхала в невідомому напрямку. Вихованням доньки займається він та його мати, [PERSON] , бабуся дитини. Він має можливість та бажання утримувати свою рідну доньку, має окреме житло, яке належить його матері (бабусі дитини) на праві приватної власності. Дитина проживає у вказаному будинку, має всі умови для навчання. У вказаному будинку зареєстровані та проживають він, його мати та донька. Відповідно до довідки Красилівської гімназії № 4, Відповідач не приймає жодної участі в житті та навчанні доньки. Згідно характеристики, даної класним керівником дитини, вихованням дитини займаються він та бабуся. Він має постійний заробіток. Він мобілізований до Збройних сил України. Він веде здоровий спосіб життя, не зловживає алкогольними та наркотичними засобами, до кримінальної відповідальності не притягався. Всі вище перераховані факти підтверджують, що він достойно виконує покладені на нього батьківські обов`язки. Звернення до суду обумовлене тим, що відсутність рішення суду про визначення місця проживання його дитини дає змогу Відповідачу в будь-який момент втручатися в життя дитини, чинити на неї моральний тиск, що в свою чергу призведе до не поправних психологічних та моральних травм дитини. 18.12.2023 року відкрито провадження у справі, та призначено її до розгляду у підготовчому судовому засіданні. 23.01.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 09.02.2024 року. Аргументи учасників справи. Відповідач відзив на позов не подала. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Представник третьої особи органу опіки та піклування Красилівської міської ради Хмельницького району Хмельницької областіТимченко О.С. не заперечувала щодо поданої позовної заяви, просила позовні вимоги задовольнити. Представник третьої особи органу опіки та піклування Красилівської міської ради Хмельницького району Хмельницької областіТимченко О.С. 19.01.2024 року на виконання ухвали суду від 18.12.2023 року надала суду висновок органу опіки та піклування міської ради щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом із батьком [PERSON] , який затверджений рішенням виконавчого комітету № 1549 від 18.01.2024 року, згідно якого позовні вимоги орган опіки та піклування підтримує в повному обсязі. Відповідач, яка повідомлена про дату, час і місце судового засідання належним чином, в судове засідання не з`явилася, відзив на позов не подала та про причини неявки суд не повідомила. 02.01.2024 року до суду подала заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Шлейник М.С., згідно якої вона повідомляє суд про те, що діючи добровільно, без будь-якого примусу, не займається вихованням та не надає утримання дитині - [PERSON] , [INFO] , а також відмовляється від виховання та утримання її в майбутньому. Не заперечує проти розгляду справи про визначення місця проживання дитини разом з батьком [PERSON] , без її присутності. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила про те, що вона доводиться кумою позивачу, а тому знає дану сім`ю. Повідомила суд про те, що мати дитини покинула їх з батьком коли їй було 2,5 років. З того часу дитину виховують батько та бабуся. Також їй відомо про те, що у Відповідачки є ще двоє дітей, які також з нею не живуть, оскільки вона веде аморальний спосіб життя. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала про те, що коли онучці було 2,5 років, відповідач їх покинула. Не цікавиться дитиною взагалі, лише зараз коли син звернувся до суду з даним позовом почала іноді телефонувати дитині. Дитину виховують вона з сином. Позиція суду. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання належним чином повідомленого учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши учасників справи, свідків, суд дійшов наступного висновку. Короткий зміст фактичних обставин справи. Як встановлено судом [PERSON] та [PERSON] певний час перебували в близьких стосунках. В результаті даного спілкування народилась [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданого Красилівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, де вказано у графі «Батько» - [PERSON] , а у графі «Мати» - [PERSON] (а.с. 8). В подальшому відносини між [PERSON] та [PERSON] не склалися. В результаті постійних суперечок, Відповідач полишила доньку з [PERSON] та виїхала в невідомому напрямку. Вихованням доньки займається [PERSON] та його мати, [PERSON] , бабуся дитини, що підтверджується довідкою № 03-10/161 від 01.12.2023 року, виданою Красилівською гімназією № 4 ім. П.Кізюна, згідно якої [PERSON] навчається у даному навчальному закладі, за період її навчання мати [PERSON] не брала участі у вихованні та навчанні дочки, не відвідувала класні батьківські збори, навіть у телефонному режимі не цікавилась успіхами та життям дитини в школі упродовж 2022-2023 н.р., 2023-2024 н.р. (а.с 13). [PERSON] має постійний заробіток. Він мобілізований до Збройних сил України. Він веде здоровий спосіб життя, не зловживає алкогольними та наркотичними засобами. До кримінальної відповідальності станом на 01.12.2023 року не притягався, що підтверджується копією витягу. (а.с. 17). [PERSON] має можливість та бажання утримувати свою рідну доньку, має окреме житло, яке належить його матері (бабусі дитини) на праві приватної власності, що підтверджується копією витягу № 6093536 від 29.12.2004 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 11). Дочка сторін [PERSON] , [INFO] , станом на 07.09.2018 року та по теперішній час значиться зареєстрованою у будинку [ADDRESS] , згідно довідки «1308 від 07.09.2018 року (а.с. 9), де також зареєстрований і позивач, що підтверджується довідкою № 5232 від 01.12.2023 року (а.с. 12). Станом на дату звернення до суду з даним позовом - [INFO] дочка сторін [PERSON] досягнула 7- річного віку. 02.01.2024 року відповідач [PERSON] до суду подала заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Шлейник М.С., згідно якої вона повідомляє суд про те, що діючи добровільно, без будь-якого примусу, не займається вихованням та не надає утримання дитині - [PERSON] , [INFO] , а також відмовляється від виховання та утримання її в майбутньому. (а.с. 29). Рішенням № 1549 від 18.01.2024 року виконавчого комітету Красилівської міської ради Хмельницької області затверджено висновок Служби у справах дітей Красилівської міської ради щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] , у [ADDRESS] . (а.с. 32-33, зворот.) Згідно з вказаним висновком Служби у справах дітей Красилівської міської ради за адресою м. Красилів, по вул. Перемоги, буд. № 1/2 в будинку тепло і затишно, у дівчинки є окрема кімната із своїм спальним місцем, та місцем для виконання домашніх завдань, забезпечена посезонним одягом та взуттям та всім необхідним для комфортного та повноцінного життя, а батько дитини робить усе необхідне для кращого майбутнього своєї дитини (а.с. 33, зворот). Вказані обставини відповідачем не оспорені. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права. Згідно зі статтями 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України Про охорону дитинства ). Згідно зі статтею 12 Закону України Про охорону дитинства на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі М. С. проти України , заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини Хант проти України від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин судам необхідно враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей . У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі N.TS. та інші проти Грузії зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків. Згідно з ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Частинами 5 та 6 вказаної статті СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суду надано висновок органу опіки та піклування Красилівської міської ради Хмельницької області, згідно з яким орган опіки та піклування визнав за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом із батьком [PERSON] у [ADDRESS] . Суд вважає вказаний висновок органу опіки та піклування Красилівської міської ради Хмельницької області, обґрунтованим і таким, що не суперечить інтересам малолітньої дитини [PERSON] . Зважаючи на вказане, а також те, що малолітня дочка сторін [PERSON] на час звернення позивача до суду з даним позовом та на момент ухвалення даного рішення досягнула 7-річного віку, суд доходить висновку, що для повноцінного та безперешкодного виконання позивачем батьківських обов`язків щодо малолітньої [PERSON] , здійснення представництва та захисту її інтересів, необхідно визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з позивачем [PERSON] в [ADDRESS] . Таким чином, позов підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На стягненні судових витрат позивач не наполягає, у позовній заяві просив понесені ним судові витрати по сплаті судового збору з відповідача не стягувати. Користуючись принципом диспозитивності, визначеним ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд не виходить за межі заявлених позовних вимог, а тому підстав для стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача не вбачається. Враховуючи викладене та

Outcome: approved