Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом у якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0,060 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5122783900:01:002:0300. У обґрунтування позову зазначила, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 20.09.2012 року по 19.11.2016 року, однак фактично припинили спільне проживання у 2014 році. У 2015 році,вона на позичені гроші придбала вищевказану земельну ділянку. Зазначає, що земельна ділянка була придбана за рахунок особистих коштів, однак відповідач ухиляється від укладання відповідного нотаріального договору, у зв`язку із чим вона вимушена звернутись до суду із вказаним позовом. Позивач у судове засідання не з`явилась, надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву про визнання позову, яка завірена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. та зареєстрована в реєстрі за №1134, у якій відповідач зазначив, що визнає заявлені позовні вимоги у повному обсязі, розгляд справи просив здійснювати у його відсутність. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України, Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює судове рішення про задоволення позову. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що у період з 20.09.2012 року по 19.11.2016 року, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Відповідно до розписок, які долучені позивачем до матеріалів справи, [PERSON] 27.11.2015 року позичила у [PERSON] грошові кошти у розмірі 1000 дол. США для придбання земельної ділянки, кошти були повернуті [PERSON] 01.03.2017 року Згідно договору купівлі продажу від 30.11.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Богун І.А., [PERSON] придбала у [PERSON] земельну ділянку площею 0,060 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5122783900:01:002:0300. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8\~СК України\~власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Статтею 60 СК України\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі\~статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 57 СК України\~визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом вказаної статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В пункті 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, враховуючи подану відповідачем заяву про визнання позову, суд вважає, що співрна земельна ділянка є придбаним за особисті кошти [PERSON] , а тому є визначені законом підстави для задоволення позову.

Outcome: approved