Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника -адвоката Павленка В.М. звернувся до суду із позовною заявою про стягнення вихідної допомоги, заборгованості по компенсаційних виплатах, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Разом з позовною заявою позивач [PERSON] подав до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 26 квітня 2023 року клопотання [PERSON] про поновлення строку для подання даної позовної заяви до суду, задоволено. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що з 17.10.2022 року позивач звернувся до голови товариства із заявою, у якій просив звільнити його 31.10.2022 року за власним бажанням через невиконання роботодавцем законодавства про працю. 31.10.2022 року було видано наказ №54-к відповідно до якого [PERSON] , звільнили 31.10.2022 року за власним бажанням, стаття 38 КЗпП України. 27.06.2022 року позивач звертався до голови правління АТ «Київський завод «РАДАР» та просив виплатити борг по заробітній платі за період з червня 2019 року по теперішній час. Вперше борг по заробітній платі виник у червні 2019 року та станом на 22.08.2022 року заборгованість за підприємством по заробітній платі перед [PERSON] складала 203 577,65 грн. Крім того, майже через півроку після звільнення відповідач сплатив позивачу суму заборгованості по заробітній платі 213 845,80 грн. Отже, порушення товариством законодавства про оплату праці носять триваючий характер. Відповідач з червня 2019 року порушував вимоги трудового законодавства і у позивача були підстави для написання ним заяви про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Враховуючи викладене, звільняючи [PERSON] саме 31 жовтня 2022 року відповідачем заперечувалось порушення законодавства про працю, в частині своєчасної виплати заробітної плати. Отже, роботодавець фактично визнав та погодився із зазначеною працівником підставою для звільнення, тому саме 31.10.2022 року роботодавець повинен був звільнити позивача на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак відповідачем самостійно було змінено підставу розірвання трудового договору. Таким чином, позивач вважає, що АТ «Київський завод «РАДАР» не мало права звільняти [PERSON] за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, не вирішивши питання щодо можливості його звільнення згідно з поданою ним заявою на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у ч. 3 ст. 38 працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно довідки про середню заробітну плату (дохід) за вих. №56 від 29.03.2023 року середньомісячна заробітна плата [PERSON] становить 9 566,61 грн. Отже, позивач вважає, що вихідна допомога, яка має бути стягнута на користь позивача відповідно до положень ст. 44 КЗпП України становить 28 699,83 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку 22.03.2023 року в розмірі 61 226,88 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період з червня 2019 року по березень 2023 року в розмірі 113 060,27 грн., стягнути індексацію заробітної плати в розмірі 7 423,90 грн., моральну шкоду в розмірі 10000 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн. та витрати по сплаті судового збору. Просить позов задовольнити. 30.10.2023 року від представника відповідача АТ «Київський завод «Радар» - адвоката Риженко Л.І. надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог [PERSON] , вважає їх безпідставними, необґрунтованими, а тому в задоволені позову на їх думку повинно бути відмовлено. Починаючи з 2019 року підприємство було на межі банкрутства в зв`язку з недостатнім завантаженням виробництва через відсутність замовлень Міністерства оборони України, що в свою чергу унеможливило оплату в повному обсязі енергоресурсів та призвело до скорочення робочих місць, що підтверджується наказом №149 від 05.08.2019 р., крім того, підприємство змушено було перейти на одноденний режим роботи та запровадити простій. На підприємстві відповідача у зв`язку з недостатнім навантаженням виробництва, з метою ефективного і раціонального використання енергетичних ресурсів та робочого часу працівниками товариства було встановлено особливий режим роботи: у листопаді та грудні 2019 р. 1 денний режим роботи - понеділок; у І-IV кварталі 2020 року 1 денний режим роботи - понеділок; у І-IV кварталі 2021 року 1 денний режим роботи - понеділок; у І кварталі 2022 року 1 денний режим роботи - понеділок. З метою забезпечення охорони праці і здоров`я працівників, запобігання поширенню COVID - 19 на АТ «Київський завод «Радар» з 01.11.2020 року по 31.01.2022 р. було оголошено простій. Отже, підприємство у зв`язку з відсутністю замовлень, можливості отримання доходу змушено було змінити режим роботи на одноденний. А з листопада 2020 року зупинити роботу. Оскільки відповідач не проводив господарську діяльність, дохід не отримував, тому виникла заборгованість по заробітній платі. Крім того, у зв`язку з відкриттям зведеного виконавчого провадження у АТ «Київський завод «Радар» були заблоковані поточні рахунки. Зазначене вище вплинуло на фінансову спроможність відповідача у проведенні вільного розпорядження коштами та створило низку утруднень для виконання зобов`язань перед бюджетом та працівниками. Кошти та кадри підприємства були задіяні на підтримання та посилення обороноздатності держави, зокрема для забезпечення виконання оборонного замовлення, підприємство не мало можливості проводити оплату по нарахованій заробітній платі. Зважаючи на викладене, відповідач звільняється від відповідальності за порушення строків виплати заробітної плати за період з 24 лютого 2022 року. [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем з 17.02.1973 року по 31.10.2022 року. 17.10.2022 року позивач звернувся до АТ «Київський завод «Радар» з заявою, якою просить звільнити його з роботи за власним бажанням з 31 жовтня 2022 року через невиконання підприємством законодавства про працю. При цьому, які саме порушення норм трудового законодавства були порушені не зазначив. Наказом №54-к від 31 жовтня 2022 року було звільнено [PERSON] електромонтера диспетчерського устаткування за телеавтоматики ВОХОР (ВПО) - 31.10.2022 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. [PERSON] був ознайомлений з наказом №54-к від 31.10.2022 року під підпис в день звільнення. Крім того, на дату звернення з позовною заявою до суду відповідачем проведено повний розрахунок з позивачем шляхом перерахування на рахунок [PERSON] грошову суму у розмірі 213 845,80 грн. Таким чином, вважають, що підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача внести відповідний запис до трудової книжки, немає. В зв`язку з тим, що позивач звільнився за власним бажанням, він не може розраховувати на виплату вихідної допомоги, адже це не передбачено трудовим законодавством. Таким чином, позовна вимога про стягнення 28 699,83 грн. вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку є необґрунтованою, а тому вважають, що вона задоволенню не підлягає. Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати, стягнення індексації заробітної плати, моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу також просили відмовити. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, підтримала відзив на позовну заяву та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши думку позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Щодо позовних вимог про зміну формулювання підстав звільнення та стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено ст. 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно з частиною третьою ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За змістом ст. 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч.3 ст. 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Судом встановлено, що [PERSON] з 17.02.1973 року до 31.10.2022 року перебував у трудових відносинах з АТ «Київський завод «Радар», що підтверджується відповідними копіями наказів. Відповідно до витягу з наказу від 31.10.2022 року № 54-к [PERSON] звільнено за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України, на підставі його заяви. Як зазначав позивач, відповідач безпідставно самостійно змінив підстави звільнення на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Позивач також зазначив, що відповідач не виконував належним чином трудове законодавство в частині своєчасної виплати заробітної плати. Крім того, у відповідності до положень ст. 44 КЗпП України позивачу при звільненні мала бути виплачена вихідна допомога в розмірі тримісячного середнього заробітку у зв`язку зі звільненням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Представники відповідача проти вказаних вимог заперечили, пославшись на те, що вони є недоведеними та не відповідають дійсним обставинам справи. Стаття 115 КЗпП України визначає, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Проте, розглядаючи дані позовні вимоги, суд виходить із того, що відповідно до вимог трудового законодавства, а саме ст. 233 КзПП України встановлені строки звернення до суду за вирішенням трудового спору, пропущення яких є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Матеріали справи свідчать також і про те, що з наказом про звільнення позивач ознайомився 31.10.2022 року. Проте, з вимогами про зміну формулювання причин звільнення позивач звернувся лише 24.04.2023 року, тобто з пропущенням місячного строку для звернення до суду з такими вимогами. Відповідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Проте, позивачем пропуск строку до суду з такими вимогами в період з 31.10.2022 року по 24.04.2023 року нічим не обґрунтований, що унеможливлює поновлення таких строків, та як наслідок, є підставою для відмови в задоволенні таких вимог. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне. Відповідно до копії довідки №99 від 22.08.2022 року, виданої АТ «Київський завод «РАДАР» на ім`я [PERSON] зазначено, що за підприємством існує заборгованість по заробітній платі на 22.08.2022 року в розмірі 203 577,65 грн. Однак, заборгованість по заробітній платі [PERSON] були виплачені АТ «Київський завод «РАДАР» позивачу 22.03.2023 року з урахуванням компенсації за невикористану відпустку у розмірі 213 845,80 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції № 442611. Даний факт підтвердив у судовому засіданні позивач та представник відповідача. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). За змістом ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Приписами статей 3, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» обумовлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Використане у ст. 3 Закону та п. 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. В той же час позивач у судовому засіданні надав належний розрахунок та пояснив, як він здійснював розрахунок компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, тому є підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, та індексації заробітної плати, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З позову встановлено, що під час його роботи на підприємстві при виплаті заробітної плати індексація не проводилась. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 5 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Позивачем наданий суду розрахунок суми індексації заробітної плати, що відповідає вимогам закону. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 7 423,90 грн. суми індексації заробітної плати. Позивач також простить суд стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 113 060,27 грн. Згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно ст. ст. 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Згідно з п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Позивачем надані суду розрахунки компенсації втрати частини доходів, що відповідають вимогам закону. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 113 060,27 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з її невиплатою та 10 176, 36 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Так, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України). Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Отже підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Положеннями ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, суд, виходячи із засад розумності та справедливості, оцінюючи докази, надані позивачем, обґрунтованості спричинення моральних страждань вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Щодо стягнення правової допомоги, суд вказує наступне. Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Водночас, в силу вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 5, 6 зазначеної статті передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст. 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В якості документів, що підтверджують розмір витрат та їх надання позивачем до суду подано - договір про надання правничої допомоги № 05/2023 від 06.03.2023 року, укладений між адвокатом Павленко В.М. та Голінка Г.А., копія ордеру на надання правничої допомоги від 03.04.2023 року, квитанція про сплату 8 000 грн. від 17.04.2023 року №05/2023. Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення у стягненні витрат на професійну допомогу, оскільки суду було надано оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору. З урахуванням задоволення позову та на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2147,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial