Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

представник позивача просить суд позбавити громадянку [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] батьківських прав відносно новонародженої [PERSON] , [INFO] , стягнути з відповідачки [PERSON] , [INFO] , (картка платника податків інд.номер - [NUMBER] ) на користь дитини аліменти у розмірі її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту пред`явлення позову до суду і до моменту досягнення дитиною повноліття та передати малолітню [PERSON] органу опіки та піклування в особі Відділу (Служби) у справах дітей та сім`ї Кагарлицької міської ради, обґрунтовуючи позов наступним. 22 вересня 2023 року на адресу Відділу (Служби) у справах дітей та сім`ї Кагарлицької міської ради надійшов Акт закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я про те, що 20.09.2023 року у лікарні інтенсивного лікування Боярської міської ради [PERSON] , [INFO] , без постійного місця проживання (паспорт: серія [NUMBER] , виданий 24.04.2023 року, орган, що видав 3231), народила дівчинку і цього ж числа залишила дитину у закладі. Відповідно п. 71 постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 766 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини»: «У разі, якщо мати не перебуває у шлюбі, не забрала дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я, адміністрація закладу охорони здоров`я негайно повідомляє про таку дитину службу у справах дітей за місцем проживання матері». Відповідно п.9 цієї ж постанови «Протягом 2 місяців після виявлення дитини, яка залишилася без батьківського піклування, служба у справах дітей забезпечує підготовку документів для падання статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування». Працівники Відділу (Служби) у справах дітей та сім`ї відповідно чинного законодавства розшукали прабабусю новонародженої дівчинки, запропонували їй забрати дитину із пологового будинку. Вона відмовилися забрати дівчинку. Тому орган опіки та піклування зареєстрував новонароджену дитину (рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 28.09.2023 року № 903-51 «Про реєстрацію народження дитини, покинутої в пологовому будинку» відповідно частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Рішенням виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 06.11.2023 року № 921-55 «Про доцільність влаштування малолітньої [PERSON] до КЗ КОР «Спеціалізований обласний будинок дитини м. Біла Церква» дитина влаштована до обласного інтернатного закладу. Питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] слухалося на засідання комісії з питань захисту прав дитини Кагарлицької міської ради 15 листопада 2023 року (протокол № 21). Члени комісії одноголосно проголосували за позбавлення матері батьківських прав відносно новонародженої дитини. Рішенням виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 20.11.2023 року № 961-57 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Відповідно до положень статті 150 Сімейного кодексу України мати, батько зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» вбачається, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № З від 30.03.2007 року роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання і т.п. Усе це розцінюється як ухилення батьків від виховання дитини. Відповідно п. 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати може бути позбавлена батьківських прав, якщо вона не забрала дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважних причин. Згідно ч. 3 ст. 166 Сімейного Кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Також суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні банку. Відповідно до ч. 3 ст.181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу батька або матері або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного Кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`являлася, будучи належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, шляхом отримання повісток та об`яви на сайті Кагарлицького районного суду Київської області, причини неявки невідомі. Заяв та клопотань не надходило. Представник третьої особи в особі Відділу у справах дітей та сім`ї Кагарлицької міської ради підтримує позовні вимоги позивача та просить їх задовольнити, оскільки рішення буде лише на користь дітей. Суд, вислухавши представників позивача та третьої особи, вивчивши письмові докази, приходить до наступного висновку. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що згідно свідоцтва про народження № 92 від 26.09.2023 р. лікар [PERSON] підтверджує, що у громадянки [PERSON] , без певного місця проживання, в пологовому будинку м. Боярка [INFO] о 07 год. 00 хв. народилася дитина - дівчинка вагою 2800 грамів. Згідно акту закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я від 21.09.2023 встановлено, що [INFO] о 12 год. 47 хв. в КНП «ЛІЛ» Боярської міської ради була виявлена покинута дитина жіночої статті [PERSON] (дівчинка) народжена [INFO] 0 7 год. 00 хв. Мама дитина [PERSON] , яка не має постійного місця проживання. Строк перебування дитини в закладі охорони здоров`я. Стан здоров`я дитини задовільний. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , батьками зазначено: батько - [PERSON] та мати - [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України від 11.10.2023 р. встановлено, що 29.09.2023 реєстратором Кагарлицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському району Київської області під номером 157 внесено відомості про народження [PERSON] [INFO] в м. Боярка Фастівського району Київської області, де батьком зазначено [PERSON] по ч. 1 ст. 135 СК України, а мати - [PERSON] . Згідно витягу № 211 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09.11.2023 р. встановлено, що [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] з 11.06.2013 року. Згідно довідки, виданої виконкомом Кагарлицької міської ради про те, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] за місцем реєстрації не проживає з 2016 року. Згідно рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради № 903-51 від 28.09.2023 було доручено начальнику Відділу (Служби) у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Кагарлицької міської ради Невдобенко Аллі Миколаївні (паспорт серії [NUMBER] виданий Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області від 04 травня 2007 року) провести реєстрацію народження дитини, [PERSON] . Згідно рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради № 921-55 від 06.11.2023 «Про доцільність влаштування малолітньої [PERSON] до КЗ КОР «Спеціалізований обласний будинок дитини м. Біла Церква»» було вирішено влаштувати новонароджену [PERSON] , [INFO] до КЗ КОР «Спеціалізований обласний будинок дитини м. Біла Церква» та координацію дій щодо виконання цього рішення покласти на Відділ (Службу) у справах дітей та сім`ї Кагарлицької міської ради. Згідно Департаменту охорони здоров`я КЗ КОР «Спеціалізований обласний будинок дитини м. Біла Церква» від 13.10.2023 р. про зарахування дитини по закладу було вирішено [PERSON] [INFO] , зарахувати до КЗ КОР «Спеціалізований обласний будинок дитини м. Біла Церква» з 13.10.2023р. на підставі направлення ДОЗ КОДА від 03.10.2023р. № 43. Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] встановлено, що Кагарлицька міська рада як орган опіки та піклування в особі Відділу (Служби) у справах дітей та сім`ї, вивчивши питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо новонародженої [PERSON] , [INFO] , встановила наступне. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована у селі Шубівка Обухівського району Київської області, постійного місця проживання не має, ГО картка № [NUMBER] , видано 24.04.2023 року, орган, що видав 3231 20 вересня 2023 року о 7.00 годині вона народила дівчинку в лікарні інтенсивного лікування Боярської міської ради. Згідно Акта закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я від 21.09.2023 року громадянка [PERSON] залишила новонароджену дитину у пологовому будинку міста Боярка о 12.47 годин 21 вересня 2023 року. Рішенням виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 06.11.2023 року № 921-55 «Про доцільність влаштування малолітньої [PERSON] до КЗ КОР «Спеціалізований обласний будинок дитини м. Біла Церква» дитину влаштовано до комунального обласного закладу. Близькі родичі відмовилися забрати дитину з пологового будинку, мотивуючи поважним віком. Відповідно п. 10 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, п.п.5 пункту 5 Порядку провадження діяльності з усиновлення та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2008 року № 905 дитина передається для встановлення відповідного статусу та постановки на облік з усиновлення органу опіки та піклування. Рішенням виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 28.09.2023 року № 903-51 «Про реєстрацію новонародженої дитини, покинутої у пологовому відділенні» орган опіки зареєстрував новонароджену дівчинку відповідно частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. За час, що минув від народження дитини, мати жодного разу не цікавилася її долею, родичам про народження дівчинки не повідомляла. Діючи в інтересах дитини та зважаючи на ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, виконавчий комітет Кагарлицької міської ради як орган опіки та піклування вважає про доцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . У статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (стаття 165 СК України). Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. В постанові від 17 червня 2021 року у справі №466/9380/17 (провадження №61-2175св20) Верховний Суд зокрема зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №203/3505/19 (провадження №61-14351св21). Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Суд, враховуючи вищенаведене приходить до висновку про необхідність позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки свідомо нехтує мати своїми обов`язками відносно новонародженої дитини. Що стосується аліментів, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII , іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу, яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст. ст. 199, 200, 201 Сімейного кодексу України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження та ін. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Обов`язок утримувати дитини є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідачі не відносяться до категорії непрацездатних осіб, тобто не має групу інвалідності та не позбавлений обов`язку утримувати дітей. Суд вважає, що наявні законні підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача аліменти на утримання дитини аліменти у розмірі її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно п. 71 постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 766 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини»: «У разі, якщо мати не перебуває у шлюбі, не забрала дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я, адміністрація закладу охорони здоров`я негайно повідомляє про таку дитину службу у справах дітей за місцем проживання матері». Відповідно п.9 цієї ж постанови «Протягом 2 місяців після виявлення дитини, яка залишилася без батьківського піклування, служба у справах дітей забезпечує підготовку документів для падання статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування». Окрім того, необхідно передати малолітню [PERSON] органу опіки та піклування в особі Відділу (Служби) у справах дітей та сім`ї Кагарлицької міської ради. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, та вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 2147,20 грн.. На підставі ст. ст. 164, 166, 180, 184, 193 СК України,

Outcome: approved