Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно за набувальною давністю. Свої вимоги позивач мотивує тим, що йому на праві власності належить 7/10 частин житлового будинку садибного типу з господарсько-побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Інші 3/10 частин будинку належать відповідачу [PERSON] . Позивач наполягає, що починаючи з 2010 року (часу придбання частини будинку) і до часу звернення до суду із даним позовом він відкрито та безперервно користується цілим будинком, оскільки будинок фактично не розділений, має лише один вхід, а [PERSON] жодного разу не приїздив і не цікавився долею своєї частини, як і не утримував свою частину, не робив жодних ремонтів, не опалював у холодні пори року. Таким чином позивач, як повноправний власник з початку 2010 року відкрито та безперешкодно користується цілим будинком, у тому числі і 3/10 частинами, що належать [PERSON] , а тому вважає, що він набув права власності за набувальною давністю і з метою захисту своїх прав звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати на ним право власності за набувальною давністю на 3/10 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належали [PERSON] . Розгляд даної справи здійснюється у порядку загального позовного провадження відповідно до ухвали суду від 24.02.2023 року. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Сизько Д.Б. у судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги, з підстав наведених у позовній заяві, та просили суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся судом належним чином. Суд, враховуючи думку сторони позивача та систематичні неявки відповідача, проводить судовий розгляд без участі відповідача. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вони продали свою частину будинку по [ADDRESS] [PERSON] . А [PERSON] з 1974 року своєю частиною будинку, яку оформив після смерті матері, не користувався, ремонти не робив та не утримував її. Він як виїхав у 1974 році, так і більше не приїжджав. Будинок реально не розділений. Свідок у позивача часто бувала у гостях, бо їх будинки розташовані недалеко один від одного. Їй достовірно відомо, що [PERSON] утримує весь будинок, користується цілим будинком. Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] , яка повідомила, що з 1984 року по сусідству жили батьки. Там жила [PERSON] з чоловіком і дітьми. Більше там ніхто не жив і не появлявся. Потім будинок продали [PERSON] . Їх будинки межують, у Луценків № 8, а у них № 10. З 2010 року власниками стали [PERSON] . Будинок має один вхід, не розділений, опалення і водопостачання не розділене. Всі ремонтні роботи по всьому будинку проводять [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що вони проживали по сусідству з [PERSON] : у них [ADDRESS] будинку. Інших власників вони не бачили. Потім [PERSON] продали будинок [PERSON] . Він точно стверджує, що у сусідському будинку один вхід, [PERSON] користуються цілим будинком. Інших власників вони не бачили. Допитана як свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що відповідач [PERSON] це її дядько, рідний брат її батька. Вона його не бачила з початку вісімдесятих років. Хоча і вона з мамою мали частину будинку, а інша була у власності дядька, проте будинок реально не розділений. Тому вони користувались цілим будинком, і після продажу своєї частини [PERSON] так я не появлявся. Суд, заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. \~ \~ \~ \~Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. \~ \~ \~ \~Згідно з положеннями ч. 1, ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. \~ \~ \~ \~Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Судом встановлено, що [PERSON] 29 січня 2010 року придбав у [PERSON] та [PERSON] 7/10 частин будинку з відповідною частиною господарських споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (договір купівлі-продажу частини будинку від 29.02.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно В.І. за реєстровим № 281). Як вбачається з даних Технічного паспорта на житловий будинок садибного типу по [ADDRESS] , будинок має лише один вхід і реальний розподіл будинку не виконаний. Згідно з показаннями свідків [PERSON] з часу придбання частини будинку вільно, відкрито та безперервно користується цілим будинком, без виділення будь-яких часток, утримує весь будинок, опалює цілий будинок у холодну пору року. Нормами ст. 12 та ст. 13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим кодексом. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з нормами ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014р.: - Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності(п.9); Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ (п.11); Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13) Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень")(п.14). Відповідно висновків Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладених у його постановах, прийнятих за результатами розгляду справ з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, та систематизованих у Листі Верховного Суду України "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ" від 01.07.2013р., Розділ Набувальна давність (ст. 344 ЦК): «У ЦК набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п`ять років. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Оскільки позивач добросовісно володіє, користується та утримує 3/10 частини будинковолодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , та відкрито і безперервно володіє і користується зазначеним майном більше 10 років, то суд вважає, що позивач набув права власності на нього за набувальною давністю. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~На підставі зазначеного та

Outcome: approved