Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

11 вересня 2023 року [PERSON] в особі представника- адвоката Козирєва А.В. звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що позивач [PERSON] є наймачем однокімнатної малогабаритної квартири [ADDRESS] (далі - квартира). Разом з нею в квартирі зареєстрована її онука- [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, проте остання ніколи в цій квартирі не проживала, особистих речей не має, не користується нею, не сплачує кошти за користування житлом і комунальні послуги. На даний час квартира є неприватизованою та належить територіальній громадім. Харкова. У цьому житловому приміщенні позивач [PERSON] зареєстрована та постійно мешкає.Будь-яких перешкод у користуванні квартирою позивач [PERSON] відповідачу ніколи не чинила.Враховуючи, що відповідач [PERSON] відсутня в квартирі без поважних причин понад шість місяців, позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 2 жовтня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 16 жовтня 2023 року . Судом на адресу сторін направлялась копія ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2023 року разом із позовною заявою та доданими до неї документами. Відповідачі у встановлений законом строк відзиву на позовну заяву та пояснень щодо позову не надали. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.11.2023 відповідно до клопотання позивача витребувано докази у справі, а саме інформацію у Акціонерного товариства «Укрпошта", у КНП Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», у Департаменту соціальної політики Харківської міської ради, у Адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради, в Управлінні організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Харківській області,у Міністерства оборони України, у Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, у Харківської міської ради щодо того, чи користується свідповідач [PERSON] їх послугами, чи зверталася за допомогою чи завами про збереження за нею права корситування квартирою за адресою: [ADDRESS] , або заяв щодо вчення перешкод у її користуванні зазначеною квартирою. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2023року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 30 січня 2024 року . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена своєчасно та належним чином, позивача [PERSON] - [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його та позивача, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не подала. Представник відповідача Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачі належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідачів та, зі згоди позивача, відповідно до ухвали суду від 30 січня 2024 року провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Зважаючи на те, що учасники справи в судове засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши письмові докази справи, оцінивши у сукупності надані сторонами докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до копії паспорту [PERSON] , серія [NUMBER] , виданий 09 травня 1966 року народження, зареєстрованим місцем проживання позивача є: [ADDRESS] . Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК Міністерства охорони здоров`я України серія 10 ААА № 625920 від 03.11.2011 року та пенсійного посвідчення № [NUMBER] . [PERSON] є інвалідом 2 групи загального захворювання безстроково. Відповідно до копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції повторно, [INFO] , у позивача народилася донька - [PERSON] , [INFO] , батьки: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] , актовий запис № 643. Згідно із копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 06 серпня 2004 року міськім відділом реєстрації актів цивільного стану № 2 Харківського обласного управління юстиції, [PERSON] , [INFO] , зареєструвала шлюб з [PERSON] та отримала після одруження прізвище - [PERSON] , актовий запис № 595, що також підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 23 листопада 2005 року міськім відділом реєстрації актів цивільного стану № 3 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 281, [INFO] у [PERSON] народилася донька [PERSON] . На підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів м. Харкова № 178/25 від 23.09.1997 року [PERSON] є наймачем однокімнатної малогабаритної квартири [ADDRESS] , житловою площею 12,7 кв.м. (а.с.30). Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 22.11.2019 у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані - [PERSON] , [INFO] з 19.02.1992, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] з 06.05.2005. На підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.11.2021 у справі 3 638/3254/20 [PERSON] позбавлена права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Згідно із довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 04.07.2023 у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані - [PERSON] , [INFO] з 19.02.1992, та [PERSON] , [INFO] з 06.05.2005. Згідно листа депутата Харківської обласної ради Кобець А.Ю. № 20191204-01 від 04.12.2019 року, на підставі звернення [PERSON] було проведено дослідження на предмет непроживання [PERSON] та [PERSON] за адресою реєстрації їх місця проживання - [ADDRESS] , та встановлено, що вони дійсно не мешкають за цією адресою, будь-які речі та спальні місця даних осіб в квартирі відсутні, зазначене також підтвердили сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до акту щодо не проживання осіб за місцем реєстрації від 06.07.2023 року, підписаного мешканцями будинку [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підписи яких засвідчив начальник дільниці № 9 КП «Жилкомсервіс» Базилевський С.В., було проведено огляд квартири [ADDRESS] , та підтверджено, [PERSON] в зазначеній квартирі фактично не проживає з моменту її народження [INFO] , будь-які особисті речі і спальне місце [PERSON] в квартирі відсутні, інші ознаки, які вказують на фактичне проживання за даною адресою [PERSON] відсутні. Відповідно до довідки начальника дільниці № 9 КП «Жилкомсервіс» Базилевського С.В., підтверджується факт непроживання гр. [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] ., а також зазначено, що із заявами про збереження за нею права проживання за вищевказаною адресою не зверталась. Згідно із відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 14.11.2023 за № 91-55571/18/23 зазначено, що [PERSON] перетинала державний Кордон України 20.07.2021 та повернулася в України 27.07.2021. Згідно із відповіддю Департаменту соціальної політики Харківської міської ради від 15.11.2023 за № 1429/0/147-23, [PERSON] не перебуває в комунальних установах соціальної допомоги або соціального захисту ХМР , відомості щодо визнання непрацездатною [PERSON] відсутні. Відповідно до відповіді КНП Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 17.11.2023 № 02-1267, зазначено, що у період з 01.01.2020 по 13.11.2023 до гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , викликів до служби ЕМД не надходило. Згідно із листом Акціонерного товариства «Укрпошта" від 16.11.2023, зазначено, що [PERSON] на періодичні друковані медіа, за повідомленням відповідного структурного підроздіжу Укрпошти за період з 2021 по 2023 рік передплату не здійснювала. Згідно із відповіддю департаменту з виконання покарнь Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 01.12.2023 за № 22-3756/14/14/15-23 [PERSON] , 2005 р.н. в установах виконання покарань Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань не утримувалася та не утримується на даний час. Відповідно до відповіді Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Харківській області від 05.12.2023 № 3722/119-25/01-2023, звернень від гр. [PERSON] , [INFO] , на скорочений номер «102» УОАЗОР ГУНП в Харківській області щодо створення [PERSON] , [INFO] , перешкод у проживанні [PERSON] та /або перешкоджанні останній доступу до квартири [ADDRESS] не надходило. Відповідно до копії відповіді на адвокатський запит № 407аз від 26.07.2023 року ДПП УПП ГУНП в Харківській області повідомлено, що згідно системи «Інформаційний портал Національної поліції України» за період часу з 27.07.2020 по 27.07.2023 за адресою: [ADDRESS] , екіпажі ДПП УПП в харківській області не направлялись. Відповідно до копії відповіді на адвокатський запит від 21.07.2023 за вих № 95аз/119-60/01-2023 ЗРУП № 3 ГУНП в Харківській області звернень відносно [PERSON] з приводу будь-яких протиправних дій , які полягали у перешкоджанні [PERSON] у доступі чи проживанні в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , впродовж останніх п`яти років не надходили ні від [PERSON] , ні від інших осіб. Згідно із листом Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 14» Харківської міської ради № 304/0/549-19 від 23.08.2019 року, згідно записів в історії розвитку дитини (форма 112-о) - [PERSON] , [INFO] , знаходилась під наглядом лікаря педіатра поліклініки за адресою: [ADDRESS] . За останні 3 роки в історії розвитку та в визивних журналах не зареєстровано викликів до дитини додому за адресою, яка зазначена вище та по [ADDRESS] . Зазначена адреса [ADDRESS] , є адресою реєстрації [PERSON] , що підтверджується відомостями з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області від 28.01.2021 року. Згідно із копією листа директора КНП «Міська дитяча поліклініка № 14» Харківської міської ради від 31.07.2023 дитина [PERSON] спостерігалась в КНП «Міська дитяча поліклініка № 14» Харківської міської ради з народження 03.01.2005 по 03.01.2023. виклики лікарів за період з 2020 р. по 2023 рік за адресою: КНП «Міська дитяча поліклініка № 14» Харківської міської ради не надходили. Згідно довідки про доходи № 9332653169385314 Шевченківського обєднаного управлінні ПФУ м. Харкова в Харківській області від 13.07.2023 [PERSON] отримує пенсію по інвалідності, сума пенсії [PERSON] за період з 01.01.2022 по 31.07.2023 складає 46400 грн., інших доходів не отримує. Згідно наданих розрахунків та оплаті житлово-комунальних послуг вбачається, що розрахунок по сплаті за надані послуги проводиться на 2-х осіб та сплачуються позивачем по справі, про що свідчать надані позивачем квитанції про сплату комунальних послуг. Відповідно до рецепту № 10522, № 10521 від 04.08.2023 та 07.08.2023 відповідно, виданого КНП «Міський психоневрологічний диспансер № 3» Харківської міської ради, позивачу необхідно вживати на постійній основі ліки, на які вона втрачає близько 660 грн., що підтверджується квитанціями № 6667 від 21.08.2023. Зважаючи на зазначене вище, судом встановлено, що між сторонами склались житлові правовідносини, які регулюються Цивільним кодексом України та Житловим кодексом Української РСР. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно зі ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powelland Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «Мак Кенн проти Сполученого Королівства» (Mc Cann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyv. Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, підлягають ретельному дослідженню обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідач є онукою позивача і зареєстрована у квартирі з 06.01.2005 року як член сімї, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з моменту реєстрації 06.01.2005 не мешкала у спірній квартирі, що підтверджується Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.11.2021 у справі № 638/3254/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Харківської міської ради, третя особа - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яким встановлено: «..Відповідачі з 2004 року не мешкають у спірній квартирі, оскільки, члени сім`ї наймача вибули до іншого постійного проживання, де і мешкають до цього часу, зважаючи на що, застосування до спірних правовідносин положення статті 71 ЖК УССР не підлягають, оскільки вибуття у інше місця постійного проживання члена сім`ї наймача є підставою для застосування до таких правовідносин ст. 107 ЖК УРСР». Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 09.09.2020 року у справі № 755/16152/16-у, від 1.07.2019 року у справі № 465/7083/13-ц. Відповідно до ч.2 ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та члена його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. В своєю чергою, пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 (з відповідними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК» роз`яснено, що відповідно до статті 107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач [PERSON] не проживає в спірному житлі тривалий час. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ст. 107 ЖК. Водночас відповідачем [PERSON] до суду не надано доказів, що вона проживає в спірній квартирі, користується нею, а також доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірній квартирі. Тривала відсутність відповідача [PERSON] в спірному житловому приміщенні, а також факт того, що вона ніколи не користувалася зазначеною квартирою, свідчить про те, що вона має інше місце проживання, а матеріали справи підтверджують те, що вона не є власником житла, в якому проживає позивач, а тому визнання відповідача [PERSON] , такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, буде захищати права наймача такого приміщення (позивача). Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку про задоволення позову в цій частині та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Щодо позовних вимог до Харківської міської ради, то суд відмовляє у їх задоволенні, зважаючи на наступне. Згідно з положеннями ч. 1ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідно ч.2ст.48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. На позивача покладений обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згоден, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. За змістомст.51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) у якій зроблено висновок, що "пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження". На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до Харківської міської ради. Позивачем не надано доказів, з яких вбачається якими діями Харківська міська рада порушує її права. Матеріли справи не містять будь-яких даних, згідно яких Харківська міська рада є суб`єктом спірних правовідносин. Відповідно до п.9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп. Як зазначено у позовній заяві та підтверджуєтеся доданими до позову документами, а саме копією пенсійного посвідчення [PERSON] , а також довідкою до акту огляду МСЕК серії 10 ААА № 625920, позивач є інвалідом ІІ групи починаючи з 01.11.2011, та звільнена від сплати судового збору під час звернення до суду із позовною заявою. Керуючи сь ст.ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України,-

Outcome: partial