Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Дієса», в якій просить стягнути з ТОВ «Дієса» на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 15.07.2023 по 14.09.2023 в сумі 9936,80 грн., компенсацію за невикористані 86 календарних днів відпустки у сумі 36677,28 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 15.09.2023 по 30.11.2023 у розмірі 11 887,50 грн., а всього 58501,58 грн. Також просить стягнути моральну шкоду у розмірі 6700 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що він працював в ТОВ «Дієса» з 06.10.2014 по 14.09.2023, спочатку на посаді продавця непродовольчих товарів, з 01.04.2015 переведено на посаду техніка з налаштування та випробувань, а 01.08.2018 - переведено на посаду техніка з налагодження та випробувань філії №1 Департаменту з роздрібної торгівлі. 14.09.2023 звільнився за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. В день звільнення йому не було виплачено заробітну плату за другу половину липня 2023 з 15.07.2023 по 31.07.2023, за серпень 2023 та заробітна плата за першу половину вересня з 01.09.2023 по 14.09.2023. Також при звільненні роботодавець не виплатив компенсацію за 86 невикористаних календарних днів відпустки. 28.09.2023 та 23.11.2023 звертався до відповідача з заявами щодо надання довідки про розмір нарахованої заробітної плати у період з 01.07.2023 по 14.09.2023; довідки про розмір заборгованої компенсації за 86 невикористаних календарних днів щорічної відпустки. Однак, жодної відповіді на звернення від відповідача не отримав. Ухвалою від 04.12.2023 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків, які позивачем усунуто 07.12.2023. 07.12.2023 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на його користь сплаченого судового збору в сумі 1073,60 грн. Ухвалою від 07.12.2023 року в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 15.01.2024 року, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Вказану ухвалу відповідачем було отримано 18.12.2023. 08.01.2024 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, а саме в частині стягнення з ТОВ «Дієса» середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з 15.09.2023 по 08.01.2024 у розмірі 17722,66 грн., а також додано докази направлення такої заяви відповідачу, згідно яких відповідачем заяву про збільшення позовних вимог отримано 11.01.2024. Ухвалою від 15.01.2024 розгляд справи відкладено, задоволено клопотання позивача та витребувано від відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса", ЄДРПОУ 36483471, адреса - вул. Велика Васильківська, 45, м. Київ, довідку про розмір заборгованої позивачу - [PERSON] заробітної плати за період з 01.07.2023 по 14.09.2023, а також довідку про розмір заборгованої [PERSON] компенсації за 86 невикористаних календарних днів відпустки станом на час звільнення.вказану ухвалу відповідачем отримано 22.01.2024, про що свідчить відстеження з сайту "Укрпошта", а.с. 59-60. Станом на 30.01.2024 відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було, ухвалу суду про витребування доказів відповідачем не виконано, витребуваних судом доказів не надано. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 2 ст.247ЦПК України - не здійснюється. Дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, суд встановив наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Статтею 103 КЗпП України передбачено, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. При цьому, відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду. Згідно записів у трудовій книжці [NUMBER] , [PERSON] 06.10.2014 було прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів ТОВ «Дієса». 01.04.2015 його переведено на посаду техніка з налагоджування та випробувань, 01.08.2018 - переведено на посаду технік з налагоджування та випробувань філії №1 Департаменту з роздрібної торгівлі. 14.09.2023 - звільнено з посади за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України, /а.с.10-14/. Крім цього, відповідно до наказу №Z00/13/09/0107 про припинення трудового договору від 14.09.2023, [PERSON] звільнено з посади техніка налагоджування та випробувань Департаменту з роздрібної торгівлі, Філія 1 ТзОВ "Дієса", за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України /а.с.15/ та наказано виплатити [PERSON] компенсацію за 86 невикористаних календарних днів відпустки. На адресу ТОВ «Дієса» 28.09.2023 та повторно 23.11.2023 позивачем було направлено вимоги про виплату заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку (а.с. 23) та надання довідки про розмір нарахованих при звільненні сум, яку відповідачем отримано 03.10.2023, а.с. 24-27. Як зазначає позивач та не спростував відповідач, на день звільнення відповідач не виплатив позивачу заробітну плату та компенсацію за невикористаних 86 календарних днів відпустки. Довідки про розмір невиплачених сум відповідач ні позивачу, ні суду не надав. Заперечень з приводу позову не висловив. Про те, що в період липень-вересень 2023 року підприємство не здійснювало виплату позивачу заробітної плати свідчать і дані Форми ОК-7, які надані позивачем разом із позовною заявою (а.с. 16-17). Крім цього, згідно даної форми сума заробітної плати позивача у 2023 році становила: 31 січень - 18062,98 грн., лютий - 12422,00 грн., березень - 11550,34 грн., квітень - 16149,00 грн., травень - 10932,00 грн., червень - 21118,00 грн. Як вбачається із наявних в матеріалах справи копії виписки по картковому рахунку [PERSON] , 31.08.2023 банком було здійснено зарахування на картковий рахунок позивача коштів із призначенням платежу "заробітна плата за липень" в сумі 5393,50 грн. Як зазначено вище, довідки про розмір заборгованості відповідачем суду не надано, позовну заяву з розрахунками отримано, відзиву та заперечень з приводу сздійсненого позивачем у позовній заяві розрахунку заборгованості з виплати заробітної плати не висловлено, що на думку суду, свідчить про мовчазну згоду відповідача виплатити позивачу розмір заборгованості по заробітній платі в сумі 9936,80 грн. За таких обставин, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 9936,80 грн. з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів є підставною та підлягає задоволенню. Крім цього, спір між сторонами виник з приводу права позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому до правовідносин, котрі склалися між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Закону України «Про оплату праці», Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Норми Конституції України є нормами прямої дії, положеннями ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Трудові відносини всіх працівників регулюються КЗпП України. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України). Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно зі ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до положень ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Згідно з п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини ( ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивач [PERSON] в період з 06.10.2014 по 14.09.2023 перебував у трудових відносинах з відповідачем - ТОВ «Дієса» та був звільнений за угодою сторін. Позивач, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на форму ОК-7 та виписку з кароокого рахунку, з яких вбачається, що при звільненні його з роботи відповідачем не було проведено повного розрахунку. Не виплачено заробітну плату за період липня-вересня 2023 року та компенсацію за невикористані 86 календарних днів відпустки. Відповідачем розрахунок не надано. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц висловила таку правову позицію, що, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (ст. 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (ч. 1 ст. 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Оскільки розрахунок з позивачкою мав бути здійснений відповідачем 14.09.2023, то розрахунок відшкодування відповідно до ст. 117 КЗпП України слід проводити за період з 15.09.2023 по день постановлення рішення 30.01.2024. При цьому, при розрахунку оплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з положень, наведених у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100. При відсутності у матеріалах справи довідки про розмір нарахованої в період з липня-серпня 2023 року заробітної плати позивачу, суд погоджується з доводами останнього та виходить з того, що у зазначені місяці позивач міг отримувати не менше встановленого законодавством мінімального розміру заробітної плати, яка в липні-серпні 2023 року становила 6700 грн. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивача слід розраховувати з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата (тобто, якщо подія відбулась у вересні, то за основу слід взяти попередні два місяці липень та серпень), а, відтак, складає: (6700,00 грн + 6700,00 грн) : 44 (робочих дні) = 304,55 грн, де 6700,00 грн мінімальна заробітна плата за липень 2023, 6700,00 грн - мінімальна заробітна плата, яку міг отримати позивач у серпні 2023 року; 44 дні - це загальна сума робочих днів у липні (взята загальна кількість робочих днів у цьому місяці, що становить 21 день) і серпні 2023 (взята загальна кількість робочих днів у цьому місяці, що становить 23 дні). Розраховуючи розмір середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, суд враховує, що згідно із ст. 50 КЗпП України тривалість робочого часу для найманих працівників має бути не більше 40 годин у тиждень. Так, при 5-денному робочому тижні з двома вихідними днями тривалість робочого дня не перевищує 8 годин. Кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 15.09.2023 по 30.01.2024 складає 99 робочих дні. Відтак, розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 15.09.2023 до 30.01.2024 становить 30150,45 грн (із розрахунку 304,55 грн. (середньоденний заробіток позивачки) х 99 робочих дні часу затримки розрахунку при звільненні (вересень - 12 днів, жовтень 22 дні, листопад -22 дні, грудень - 21 день, за січень 2024 до 30.01.2024- 22 дні). З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц, від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17. Беручи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки виплати такої заборгованості, суд вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача в сумі 30150,45 грн, яка і підлягає відшкодуванню з роботодавця. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було би передбачити. Що стосується вимоги позивача про стягнення на його користь компенсації за невикористані дні відпустки, суд виходить з того, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах із підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати (ст.74 КЗпП України). Аналогічна норма міститься у ст.2 Закону України «Про відпустки». Відповідно до положень частини першої ст.75 КЗпП України, ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам (ч. 20 ст.10 Закону України «Про відпустки»). Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується , зокрема, грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до наказу №Z00/13/09/0107 про припинення трудового договору від 14.09.2023, на час звільнення [PERSON] відповідач вказав виплатити [PERSON] компенсацію за 86 невикористаних календарних днів відпустки. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] за період роботи з 06.10.2014 по 14.09.2023 має право на компенсацію за 86 днів невикористаної відпустки. Як передбачено ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки», порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постанова КМУ від 8 вересня 2023 р. № 957 "Про внесення змін до порядків, затверджених постановами Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 і від 8 серпня 2016 р. № 500" встановила новий порядок обчислення середньої заробітної плати для оплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року. Так, абз. 2 п. 2 Порядку № 100 передбачено, що обчислювати середню зарплату для виплати компенсації за невикористані дні відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Отже, середню зарплату для виплати компенсації за зазначені вище невикористані відпустки слід обчислювати виходячи з виплат за фактичний час роботи у 2023 році, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки, починаючи з 1 січня 2023 року. При цьому норми Порядку № 100 не містять вимог щодо особливого розрахунку для таких працівників, а також врахування при обчисленні середньої заробітної плати повністю відпрацьованих робочих днів протягом зазначеного періоду. Тобто середня заробітна плата за фактично відпрацьований в 2023 році період обчислюється на загальних умовах, а саме з виплат, нарахованих в місяцях розрахункового періоду, з урахуванням положень абз. 3 п. 3 Порядку № 100. При цьому, якщо розрахунок середньої зарплати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінзарпати, то її визначають шляхом множення посадового окладу чи мінімальної зарплати на кількість місяців розрахункового періоду та ділиться на кількість календарних днів розрахункового періоду. При здійсненні розрахунку середньоденної заробітної плати позивача, суд виходить з того, що відповідачем не надано відомостей про дохід позивача за останні 12 календарних місяців роботи. Таким чином, суд приймає здійснений позивачем у позовній заяві розрахунок середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 426,48 грн. (103634,32 грн. (дохід за період січень-серпень 2023 року : 243 календарних днів). Тож, розмір компенсації за невикористані дні відпустки [PERSON] становить 86 календарних днів невикористаної відпустки х 426,48 грн. (середньоденний заробіток) = 36677,28 грн. Ураховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, беручи до уваги межі заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача в користь позивача 36677,28 гривень компенсації за невикористані дні відпустки. Разом з тим, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди слід врахувати наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер неправомірних дій відповідача, його поведінку після невиплати заробітної плати, тривалість порушення прав позивача, як наслідок порушення нормального ритму життя, нормальних життєвих зв`язків, тяжкість вимушених змін, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. А тому, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 3000,00 грн моральної шкоди. Вирішуючи питання про стягнення судового збору, суд зазначає наступне. Позивачем у позовній заяві заявлено три вимоги майнового характеру: стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 15.07.2023 по 14.09.2023 в сумі 9936,80 грн., компенсацію за невикористані 86 календарних днів відпустки у сумі 36677,28 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 15.09.2023 по 30.11.2023 у розмірі 11 887,50 грн., а всього 58501,58 грн., а також стягнення моральної шкоди у розмірі 6700 грн. За вимогу про відшкодування моральної шкоди позивачем сплачено в дохід держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн. (а.с. 45), а відтак, з врахуванням вимог ст.. 141 ЦПК України, зазначена суму підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім цього, відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, зокрема у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже, при подачі позову про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, позивач був звільнений від сплати судового збору в цій частині. Разом з тим, відповідно до абз. 2 п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року за №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (пункт 10 частини першої статті 176 ЦПК). При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Судом позов задоволено. Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача - заборгованість по заробітній платі за період з 15.07.2023 по 14.09.2023 в сумі 9936,80 грн., компенсацію за невикористані 86 календарних днів відпустки у сумі 36677,28 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 15.09.2023 по 30.01.2024 у розмірі 30150,45 грн., а всього 76764,53 грн. Отже, з врахуванням з врахуванням ціни позову, 76764,53 грн., те, що відповідач є юридичною особою, а тому у відповідності до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 3028,00 грн судового збору.

Outcome: approved