Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

Короткий виклад позовних вимог і позицій учасників справи. Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] (а.с. 2-4), та з врахуванням заяви від 22 лютого 2023 року (а.с. 137-141), просила суд: -визнати частково недійсним, в частині 3/8 частки спадкового майна, свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 листопада 2022 року НСВ 965297, у спадковій справі №210/2002 р., зареєстроване в реєстрі за № 774, видане [PERSON] . -визнати за [PERSON] право власності на 3/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] , яка померлі [INFO] . про визнання права власності. На обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що [INFO] помер її батько [PERSON] . На випадок своєї смерті [PERSON] не залишив заповіту, тому належне йому на день смерті майно, спадкується за законом. Спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , були дружина [PERSON] та син [PERSON] , які проживали та були зареєстровані з померлим в одному будинку на день його смерті. [INFO] померла її мати [PERSON] . Після смерті матері, яка теж не склала заповіту на випадок своєї смерті, спадкоємцями першої черги є вона [PERSON] та її брат [PERSON] . Зазначає, що вона прийняла спадщину після смерті матері шляхом подання відповідної заяви у встановлений законом шестимісячний термін до Тисменицької державної нотаріальної контори, а брат прийняв спадщину, оскільки проживав із спадкодавцем на день її смерті. Нотаріальною конторою позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, через відсутність правовстановлюючого документу. Спадкове майно складається з домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке включає в себе житловий будинок 1974 року забудови, гараж, погріб, стодолу, комору, стодолу, стайню, літню кухню, криницю. Вказане домоволодіння було збудоване її батьками, які перебували в шлюбі, рік побудови зазначено в технічному паспорті 1974 рік, а отже є їх спільною сумісною власністю та належить їм в рівних частках, по . Таким чином, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилась спадщина на належну йому частку домоволодіння, що успадкували спадкоємці першої черги: дружина [PERSON] та син [PERSON] , які проживали із спадкодавцем на день його смерті. Отже, матері позивача [PERSON] належала 1/2 частина цього домоволодіння, як частка у спільному сумісному мані подружжя та частина, успадкована після смерті чоловіка [PERSON] . Інша успадкована [PERSON] . Проте, в подальшому [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 листопада 2022 року НСВ 965297, у спадковій справі №210/2002 р., зареєстроване в реєстрі за № 774, після смерті [PERSON] на все домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, оформлення права власності на спірний будинок в цілому на ім`я відповідача [PERSON] є порушенням прав позивача на спадкування належної їй частки у спадковому майні. Так, на день смерті [PERSON] їй належало частки домоволодіння по [ADDRESS] . Саме таку частку в домоволодінні складає спадкове майно, належне [PERSON] на день її смерті і право на спадкування якої мають спадкоємці першої черги: позивач [PERSON] та її брат, відповідач [PERSON] , по 3/8 частки відповідно. За вказаних обставин, просила суд визнати за нею право власності на 3/8 часток домоволодіння [ADDRESS] , а також визнати частково, а саме в 3/8 частці недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом виданого [PERSON] , державним нотаріусом Тисменицької районної нотаріальної контори 16 листопада 2022 року в спадкові справі №210/2022, зареєстровані в реєстрі за №774 на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 20 вересня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній просив суд відмовити в задоволенні позову з таких підстав: спірне спадкове майно не є майном господарського двору, а право власності повністю було зареєстроване за [PERSON] ; позивачем до позову долучено неналежний звіт про оцінку нерухомого майна; позивачем належним чином не доведено наявності перешкод в оформленні її спадкових прав (а.с. 69-74). Процесуальні рішення у справі. 16 листопада 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Провадження у справі відкрито ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2021 року. Відповідач 20 вересня 2022 року подав відзив на позовну заяву та наявні у нього письмові докази на підтвердження заперечень щодо позову. Ухвалами суду від 26 вересня 2022 року, 14 грудня 2022 року, 28 березня 2023 року та 05 вересня 2023 року були витребувані докази у справі. 22 лютого 2023 року позивачем було подано заяву, в якій вона виклала вимоги про визнання права власності та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину. Ухвалою від 28 березня 2023 року суд витребував докази. Ухвалою від 03 жовтня 2023 року була задоволена заява про відвід головуючого судді Струтинського Р.Р., а справа передана до канцелярії суду. 03 жовтня 2023 року згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області Олійнику М. Ю. передано матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину. Ухвалою 06 жовтня 2023 року суддя Олійник М.Ю. прийняв до свого провадження вказану цивільну справі та призначив підготовче судове засідання . Ухвалою від 06 грудня 2023 року суд відмовив у задоволенні клопотань представника відповідача про витребування доказів, залишення позовної заяви без руху, закрив підготовче провадження і призначив справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги на підставах, викладених у позовні заяві. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Білан Н.М. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Також представник відповідача зазначив, що на його думку, позивач не мала право змінювати одночасно і предмет, і підставу позову. Окрім того, відповідачем за позовними вимогами про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним мав бути нотаріус. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Встановлені судом обставини. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 16 листопада 2018 року Виконавчим комітетом Чорнолізької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, актовий запис №30 (а.с. 5). Довідкою Виконавчого комітету Тисменицької міської ради № 277 від 07 жовтня 2021 року підтверджено, що до дня смерті [PERSON] разом з нею проживали та продовжують проживати: син [PERSON] 1967 року народження, невістка [PERSON] 1979 року народження, онук [PERSON] 2001 року народження, онук [PERSON] 2002 року народження, онук [PERSON] 2002 року народження (а.с.14). 19 грудня 2018 року [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] (а.с. 90). Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 19 травня 2010 року Чорнолізькою сільською радою Тисменицького району, [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до\~свідоцтва про\~шлюб Серії\~ [NUMBER] ,\~відділом ЗАГС\~Івано-Франківського\~міськвиконкому 21\~лютого 1982\~року зареєстровано\~шлюб між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 239. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини [PERSON] (а.с.8). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрації шлюбу № 0003311255 від 11 жовтня 2021 року, згідно з актовим записом про шлюбу № 23 від 14 листопада 1960 року, складеного Чорнолізькою сільською радою Тисменицького району, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.с. 213). 28 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння в [ADDRESS] , після смерті [PERSON] (а.с. 98). Постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 28 серпня 2019 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на будинковолодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу (а.с.12). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 19 жовтня 2018 року Виконавчим комітетом Чорнолізької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, актовий запис №9 (а.с.6). Довідкою Виконавчого комітету Тисменицької міської ради № 278 від 07 жовтня 2021 року підтверджено, що до дня смерті [PERSON] у спадковому будинку проживали і продовжують проживати: дружина - [PERSON] , яка померла [INFO] , син [PERSON] 1967 року народження, невістка [PERSON] 1979 року народження, онук [PERSON] 2001 року народження, онук [PERSON] 2002 року народження, онук [PERSON] 2002 року народження (а.с.13). В технічному паспорті, виготовленому 01 березня 2004 року, зазначено, що згідно з експлікації приміщень житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , він має такі характеристики: загальною площею 113,6 м.кв., житловою площею 86,1 м.кв. «А», що складається: з коридору 11,7 м.кв., кухні 5,4 м.кв., комори 3,7 м.кв., житлової 22,8 м.кв., житлової 23,1 м.кв., паливної 6,7 м.кв., житлової 22,2 м.кв., житлової 18,0 м.кв. На території знаходиться житловий будинок - «А», 1974 року забудови, гараж - «Б», погріб «В», стодола «Г», комора «Д», стодола «Є», стайня «Ж», літня кухня «З», криниця № 1 (а.с. 16-19). В довідці виконавчого комітету Тисменицької міської ради від 07 жовтня 2021 року № 276 вказано, що членами колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року, що знаходиться в [ADDRESS] , є: голова сім`ї [PERSON] , дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та син [PERSON] (а.с. 15). Відповідно до свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , [PERSON] був власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення виконавчого комітету від 23 грудня 2003 року № 45 (а.с. 75). Рішення про реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , було прийняте 07 квітня 2004 року (а.с. 76). 16 листопада 2022 року [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння в [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] (а.с. 113). Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 06 лютого 1967 року Чорнолізькою сільською радою Тисменицького району, [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] та [PERSON] (а.с. 122). 16 листопада 2022 року державний нотаріус Тисменицької державної нотаріальної контори Ковтун С.В. видала свідоцтва про право на спадщину [PERSON] , який помер [INFO] , його сину [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою : [ADDRESS] , спадкова справа № 210/2022 № 774 (а.с. 105). Релевантні норми права та висновки суду. Відповідно до приписів частини 1 статті 16 ЦК, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета і підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19. Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин. Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не повною мірою забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів. Зміна предмета позову можлива, зокрема, у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин. Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що позивачка [PERSON] доповнила позовні вимоги новими вимогами про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що відповідач, на стадії підготовчого провадження, звернувся до нотаріуса та отримав свідоцтво про право на спадкове майно, що було предметом судового розгляду, тобто з метою ефективного захисту своїх прав, позивачка була змушена змінити предмет позову, тому судом не приймаються доводи представника відповідача про порушення позивачкою ст. 49 ЦПК України. Окрім того, Верховний Суд в постановах від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21) та від 08 травня 2023 року у справі № 756/9882/1 (провадження№ 61-2065св23) наголошував, що при застосуванні норм процесуального права належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно з положеннями статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно з приписами статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 та 3 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. Оскільки рішення про реєстрацію права власності на спірне домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , було прийняте 07 квітня 2004 року, до вказаних правовідносин підлягають застосуванню норми СК України. Так, статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень статі 1301 ЦК, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Іншими підставами згідно з роз`ясненнями п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Суд звертає увагу на те, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було набуте [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбу, що був зареєстрований 14 листопада 1960 року, а отже кожному з них за життя належало по 1/2 частці вказаного домоволодіння. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя. Відповідно до статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя видається за умови подання документів, що підтверджують право власності на таке майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При видачі свідоцтва нотаріус перевіряє факт належності майна подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності. Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. Як вже зазначалося вище, спірне домоволодіння було спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Слід наголосити, що після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. Таким чином, після смерті [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема, частку домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги, які фактично прийняли спадщину, оскільки проживали разом з [PERSON] на час його смерті, були його дружина [PERSON] та син [PERSON] . Отже, [PERSON] та [PERSON] набули по частки спірного домоволодіння. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України), а лише обмежує його право на розпорядження нею. Таким чином, у нотаріуса були відсутні правові підстави для видачі свідоцтва про право на спадщину спадкодавця [PERSON] на все домоволодіння в цілому. В подальшому, після смерті [PERSON] , [INFO] , відкрилась спадщина: (6/8) частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складається з (4/8) частини, що становить її частку в спільному майні подружжя, та (2/8) частина, що була успадкована нею після смерті чоловіка [PERSON] . Спадкоємцями першої черги, після смерті [PERSON] є її дочка [PERSON] , яка своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та син [PERSON] , який фактично прийняв спадщину, оскільки на час смерті [PERSON] проживав з нею за однією адресою. Частки спадкоємців [PERSON] та [PERSON] у спадковому майні спадкодавця [PERSON] , є рівними і відповідно склали по 3/8 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням викладеного, встановивши, що на час смерті батька сторін [PERSON] , йому належала лише 1/2 частина спірного домоволодіння; враховуючи, що інша половина домоволодіння, на час відкриття спадщини [PERSON] , належала його дружині [PERSON] ; відповідно нотаріусом помилково видано свідоцтво на право на спадщину спадкоємцю [PERSON] на домоволодіння в цілому, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, в частині 3/8 частини спадкового майна, і відповідно визнання права власності на вказану частину спадкового майна за позивачкою [PERSON] , в порядку спадкування за законом, після смерті матері [PERSON] . Посилання представника відповідача на те, що належним відповідачем в даній справі мав бути нотаріус, не приймається судом, оскільки в справах про спадкування належними відповідачами є спадкоємці, що прийняли спадщину. Отже, саме [PERSON] , як спадкоємець, що прийняв спадщину є належним відповідачем у справі. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені нею витрати зі сплати судового збору в сумі 1981,60 грн. (а.с. 1, 142). На підставі наведеного,

Outcome: approved