Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

05.10.2023 позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що 29.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області Баршацьким І.В. було вчинено виконавчий напис за №15661 про стягнення з нього на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» (далі- ТОВ «ФК «Кредит-капітал») заборгованості в сумі 12198 грн 00 коп. 11.05.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Хмельницької області Банадигою В.В. було відкрито виконавче провадження ВП № 65373178 на підставі вищевказаного виконавчого напису. 14.05.2021 цим приватним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Під час виконання вказаного виконавчого напису із заробітної плати позивача у період з 11.05.2021 по 21.09.2023 відраховано: 1588 грн 26 коп. для приватного виконавця Банадиги В.В. ( з яких 500 грн 48 коп. витрати виконавчого провадження, 1087 грн 78 коп. основна винагорода приватного виконавця); 10877 грн 77 коп. для товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит капітал». Загальна сума, що була стягнута згідно виконавчого провадження ВП № 65373178 від 11.05.2021 становить 12466 грн 03 коп. Вказані суми підтверджуються листом приватного виконавця від 02.10.2023 № 8793. 11.08.2023 рішенням Полонського районного суду Хмельницької області по справі №681/921/23 вказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Вважає, що рішення суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове повернення майна, є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового рішення правова підстава вважається такою, що відпала. Вказує, що грошові кошти, які були стягнуті, є набутими без достатньої правової підстави. Просить стягнути з ТОВ «ФК «Кредит-капітал» кошти у сумі 10877 грн 77 коп., з приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Банадиги В.В. кошти у сумі 1588 грн. 26 коп. Також просить стягнути з відповідачів понесені витрати по оплаті судового збору. Ухвалою суду від 09.10.2023 у справі відкрито провадження та постановлено здійснювати її розгляд у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідачі про розгляд справи повідомлені належним чином. 26.10.2023, відповідно до ст. 178 ЦПК України, представник відповідача приватного виконавця [PERSON] адвокат Войналович О.М. подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позов у частині стягнення коштів у сумі 1588 грн 26 коп. з нього не визнає. Зазначає, що в процесі примусового виконання по виконавчому провадженню ВП № 65373178 із доходів боржника [PERSON] було утримано кошти в загальній сумі 12466 грн 03 коп., з яких: 10877 грн 77 коп. перераховано стягувачу; 1588 грн 26 коп. перераховано приватному виконавцю Банадизі В.В. (1087 грн 78 коп. - основна винагорода по виконанню цього виконавчого провадження; 500 грн витрати виконавчого провадження). Повідомляє, що 21.09.2023 ним винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 11.08.2023. Вказує, що позовні вимоги до приватного виконавця про стягнення безпідставно отриманих коштів у сумі 1588 грн 26 коп. є безпідставними та не підлягають задоволенню. Вважає, що у цьому випадку стягнення з позивача на користь приватного виконавця пов`язане зі здійсненням останнім примусового виконання виконавчого документа відповідно до норм ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження». Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження. При цьому позивачем не надано підтверджень, що будь-які дії чи бездіяльність приватного виконавця під час виконавчого провадження позивачем оскаржувались та були визнані незаконними. Тобто, виконавче провадження було відкрито, після цього проводились виконавчі дії, що виключає факт абсолютної безпідставності набуття грошових коштів приватним виконавцем. Посилається на постанову Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 206/2212/18. Просить у задоволенні позову до нього відмовити, а також стягнути 10000 грн судових витрат на правову допомогу адвоката. Відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву з додатками отримав в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд» 09.10.2023, відзив на позовну заяву не подав. 30.10.2023 позивач подав суду відповідь на відзив, у якому зазначив, що з доводами, що викладені представником відповідача у відзиві не погоджується. Твердження відповідача щодо стягнення з позивача витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн не заслуговує на увагу, оскільки є необґрунтованим та нічим не підтверджене. Окрім того, звертає увагу суду, що надісланий на адресу позивача відзив не відповідає вимогам ст. 178 ЦПК України, оскільки не підписаний ні відповідачем, ні його представником, а також не додано жодного документа, який би підтверджував повноваження представника. 13.11.2023 до суду надійшло заперечення від представника приватного виконавця адвоката Войналовича О.М., у якому він зазначає, що приватний виконавець Банадига В.В. заперечує лише щодо вимоги про стягнення з нього коштів в сумі 1588 грн 26 коп., а не проти позовних вимог в «повному обсязі». Стосовно твердження позивача, що відзив не відповідає вимогам ст. 178 ЦПК України, вказує, що повноваження адвоката підтверджується ордером, а оскільки він не є доказом у справі, то він не надсилається іншим учасникам справи, а подається тільки до суду. Просить доводи, викладені у відповіді на відзив, відхилити. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд зазначає про таке. Судом встановлено, що 11.05.2021 приватний виконавець виконавчого округу Хмельницької області Банадига В.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 65373178 (а.с. 28) на підставі виконавчого напису № 15661, виданого 29.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області Баршацьким І.В., про стягнення з [PERSON] коштів на користь ТОВ «ФК «Кредит-капітал» у сумі 12198 грн 00 коп. Відповідно до виконавчого провадження № 65373178 та виконавчого напису № 15661 від 29.12.2020, за рахунок здійснення відрахувань із отриманого [PERSON] заробітку у період 11.05.2021 по 21.09.2023 було здійснено стягнення на загальну суму 12466 грн 03 коп., а саме: витрати виконавчого провадження 500 грн 48 коп., сума боргу на користь стягувача 10877 грн 77 коп., основна винагорода приватного виконавця 1087 грн 78 коп. Це підтверджується даними довідки № 8793 від 02.10.2023, виданої приватним виконавцем Банадигою В.В. (а.с. 12). Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 11.08.2023, яке набрало законної сили 12.09.2023, у справі № 681/4921/23 виконавчий напис від 29.12.2020, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області Баршацьким І.В., зареєстрований в реєстрі за № 15661, за яким стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Кредит-капітал» заборгованість в сумі 12198 грн 00 коп. за укладеним кредитним договором № 5934310 від 20.06.2019 визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с. 9-10). Постановою приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Банадигою В.В. від 21.09.2023 виконавче провадження ВП № 6537178 було закінчено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 24). Щодо позовних вимог про стягнення ТОВ «ФК «Кредит-капітал» коштів у сумі 10877 грн 77 коп. суд зазначає таке. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Аналіз норм ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобовязання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як способу захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновку викладені у постанові Верховного Суду України від 25.10.2017 по справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 757/42443/15-ц. Отже, положеннями глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку, якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм ст. 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі № 6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. Оскільки рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 11.08.2023 у справі № 681/921/23, яке набрало законної сили 12.09.2023, виконавчий напис від 29.12.2020, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області Баршацьким І.В., зареєстрований в реєстрі за № 15661, за яким стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Кредит-капітал» заборгованість в сумі 12198 грн 00 коп. за укладеним кредитним договором № 5934310 від 20.06.2019 визнано таким, що не підлягає виконанню, слід дійти висновку, що отримані ТОВ «ФК «Кредит-капітал» на підставі вказаного виконавчого напису кошти у розмірі 10877 грн 77 коп. підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала. При цьому питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед ТОВ «ФК «Кредит-капітал» за кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.01.2020 року у справі № 910/16664/18, предметом позову в якій є вимога про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з ТОВ «ФК «Кредит-капітал» коштів у розмірі 10877 грн 77 коп. як безпідставно набутих підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Банадиги В.В. коштів у сумі 1588 грн 26 коп. суд зазначає таке. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»\~виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього\~Закону\~підлягають примусовому виконанню. За змістом\~ст. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»\~примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених\~Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. При цьому розмір основної винагороди приватного виконавця, порядок та підстави її стягнення, розмір витрат виконавчого провадження та порядок їх визначення, визначені приписами\~ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання сцудових рішень і рішень інших органів» Відповідно до положень вказаної статті за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. З матеріалів справи встановлено, що 11.05.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Хмельницької області Банадигою В.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 65373178 (а.с. 28), в якій, зокрема, було вирішено стягнути з боржника [PERSON] основну винагороду приватного виконавця у розмірі 1219 грн 80 коп. (а.с. 26, 28). Крім того, постановою приватного виконавця від 11.05.2021 у вказаному виконавчому провадженні були визначені мінімальні витрати на організацію та проведення виконавчих дій у сумі 141 грн 80 коп. (а.с. 27). Також постановою приватного виконавця від 11.06.2021 визначено для боржника [PERSON] додаткові витрати виконавчого провадження у сумі 358 грн 68 коп. (а.с. 25). 21.09.2023 приватним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п.5 ч. 1 ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 24). Отже, у даному випадку відбулося стягнення з позивача на користь приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Банадиги В.В. грошових коштів у сумі 1588 грн 26 коп. (1087 грн 78 коп. - основана винагорода приватного виконавця та 500 грн 48 коп. (141 грн 80 коп. розмір мінімальних витрат і 358 грн 68 коп. додаткові витрати) витрати виконавчого провадження), пов`язане зі здійсненням приватним виконавцем примусового виконання виконавчого документа. Факт перерахування коштів у сумі 1588 грн 26 коп. за реквізитами приватного виконавця Банадиги В.В. та їх отримання на підставі вказаних постанов сторонами не заперечується. У відзиві на позовну заяву приватний виконавець вказав, що вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів щодо до нього не визнає повністю. Однак, суд з цього приводу зазначає про таке. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», кошти виконавчого провадження складаються з : 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому ст. 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів та витрат виконавчого провадження. Відповідно до п. 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції від 02.04.2012 за № 512/5, витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. Розмір та види витрат виконавчого провадження визначаються наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2830/5. Розділом 1 цього наказу зазначено, що саме відноситься до витрат виконавчого провадження. Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої влади. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору. Виконавчий збір не відносить до витрат виконавчого провадження. У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Здійснення особою захисту порушеного права шляхом застосування кондикційного позову можливе лише за умови наявності підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача відповідне майно (у тому числі грошові кошти). До такого висновку прийшов у своїй постанові від 08.09.2021 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 206/2212/18. Оскільки виконавче провадження ВП № 65373178 було закінчено у зв`язку з визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, тому суд не може виключити факт абсолютної безпідставності набуття приватним виконавцем коштів у сумі 1087 грн 77 коп. (постанова приватного виконавця від 11.05.2023 про стягнення основної винагороди виконавця у розмірі 1219 грн 80 коп., фактично стягнуто 1087 грн 77 коп. відповідно до довідки державного виконавця), як основної винагороди приватного виконавця. Позов у частині стягнення цієї суми підлягає до задоволення. Тлумачення цих норм права дає визначення того, що законодавством передбачені підстави для повернення вже стягнутої суми виконавчого збору, однак не передбачено підстави для повернення витрат виконавчого провадження, оскільки такі витрати встановлені законодавцем для забезпечення організації та проведенням виконавчих дій. Відповідачем належними та допустимими доказами підтверджено, що витрати виконавчого провадження у розмірі 500 грн 48 коп. стягувались на законних підставах у рамках відкритого виконавчого провадження ВП № 65373178, на підставі постанови про стягнення витрат виконавчого провадження (постанова про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження від 11.05.2021 та постанова про стягнення додаткових витрат виконавчого провадження від 11.06.2021). Зазначені постанови приватного виконавця Банадиги В.В. з приводу стягнення виконавчих витрат не оскаржувалися позивачем у порядку, встановленому чинним законодавством, дії відповідача щодо винесення зазначених постанов не визнані протиправними. Суд зазначає, що хоча приватним виконавцем 21.09.2023 під час прийняття рішення про закінчення виконавчого провадження і було припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, однак, витрати виконавчого провадження не є заходами примусового виконання рішень і Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено можливості їх повернення боржнику. Враховуючи наведене, правові підстави для застосування ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням витрат виконавчого провадження відсутні, оскільки такі кошти не можуть вважатися безпідставно набутими у розумінні ст. 1212 ЦК України, а є коштами виконавчого провадження. Ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця чи посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди і витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. З наведених норм права вбачається, що законодавством встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення судового збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. До вказаного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 14.02.2022 у справі № 201/1311/19 та у постанові від 08.09.2021 у справі № 206/2212/18. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги до приватного виконавця підлягають задоволенню частково, а саме: підлягає стягненню сума основної винагороди виконавця у розмірі 1087 грн 77 коп., у задоволенні позову у частині стягнення витрат на виконавче провадження у розмірі 500 грн 48 коп. слід відмовити. \~ \~ Щодо вимоги відповідача про стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає про таке. 26.10.2023 у відзиві на цивільний позов приватний виконавець просить стягнути 10000 грн витрат на правову (правничу) допомогу адвоката. Цивільне процесуальне законодавство окреслило критерії, які слід застосовувати при визнанні витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до ч. ч . 3, 4\~ст. 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу мж сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (ст. ст. 12, 46, 56). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги, 2) довіреність, 3) ордер. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону, договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, встановлення їхньої дійсності та необхідності. Ті самі критерії і застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268). Як вбачається з матеріалів справи, докази, які приватний виконавець надав до суду щодо понесених витрат на правову допомогу: договір про надання правової (правничої) допомоги від 20.10.2023, підписаний відповідачем приватним виконавцем Банадигою В.В. та адвокатом Войналовичем О.М. (а.с. 30), ордер про надання правничої (правової) допомоги, серія ВХ № 1000062 (а.с. 29), акт виконаних робіт/наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 20.10.2023 (а.с. 31) не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони за розгляд справи, адже цей розмір не доведений документально. В акті виконаних робіт/наданих послуг від 24.10.2023, вказано, що підписання даного акту є підтвердженням наданих послуг, що зазначені в цьому акті та є підставою для оплати таких послуг клієнтом, у даному випадку [PERSON] . Проте судом не встановлено доказу (квитанції), яка б свідчила про здійснення такої оплати. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що стягнення з позивача на користь відповідача [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» задоволено повністю, то на користь позивача слід стягнути половину понесених ним витрати по оплаті судового збору у розмірі 536 грн 80 коп. \~ \~ \~ \~Оскільки позов до відповідача приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Банадиги Володимира Васильовича позов задоволено частково, а саме на 68,49%, тому з нього на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 367 грн 65 коп. (68,49 % від 536 грн 80 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial