Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Тарашанська сільська ради Чернівецького району Чернівецької області про позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі. У них є неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що з квітня 2022 року вони з відповідачкою припинили спільне проживання, після повернення з - за кордону відповідачка покинула сім`ю і переїхала проживати окремо, з того часу із донькою спілкувалася кілька разів, матеріальної допомоги на її утримання не надає. Просив суд, позбавити відповідачку [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивач [PERSON] просив суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені в позовній заяві. Також надав пояснення, що у нього з дружиною погіршилися відносини, вона залишила сім`ю, не бере участі у вихованні дитини. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду нотаріально засвідчену заяву, просила суд справу розглянути в її відсутність, при цьому вказала, що позовні вимоги визнає повністю, проти позбавлення її батьківських прав не заперечує. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, Тарашанська сільська рада подала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Не приймаючи визнання позову відповідачем [PERSON] суд виходить із того, що воно суперечить інтересам дитини та вимогам ч. 3 ст. 155 СК України, згідно якої відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Так, встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15.09.2023 року шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] розірвано, стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки від всіх видів доходів, але не менше 50 % встановленого законом прожиткового мінімуму для витини відповідного віку щомісячно починаючи з 23.08.2023 року. Підстави для позбавлення батьківських прав передбачені статтею 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 166 СК України визначено правові наслідки позбавлення батьківських прав. Згідно з пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, N 3 (далі - постанови Пленуму ВСУ) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення мати спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вже зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, на думку суду, позивачем не доведено належними та допустимими доказами необхідність його застосування, оскільки судом не встановлено, що мати систематично ухиляється від виконання батьківських обов`язків, як і не встановлено, що позбавлення батьківських прав відповідачки буде відповідати інтересам дитини, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав. Так, звертаючись до суду із позовом на підтвердження обставин, що викладені в позовній заяві позивачем надано висновок органу опіки та піклування Тарашанської сільської ради від 08.11.2023 року, згідно з яким було визнано за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини. При цьому, висновок органу опіки та піклування Тарашанської сільської ради, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд не пов`язаний висновками певних органів, експертів та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні заявлених у справі доказів та обставин справи. Жоден доказ, у тому числі і висновок органу опіки та піклування, не має для суду наперед встановленої сили. Отже, суд може не погодитись із даним висновком і не взяти його до уваги. Вирішуючи даний спір, суд не погоджується із вказаним висновком, оскільки він суперечить інтересам дитини та недостатньо обґрунтований. Так з його змісту вбачається, що орган опіки та піклування у висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки є посилання тільки на акт обстеження житлових умов про те, що дитина проживає з батьком, на слова останнього, що колишня дружина після повернення з - за кордону влітку 2022 року покинула сім`ю та переїхала проживати оремо, з донькою спілкується рідко, матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, дитину відвідує рідко, не цікавиться її життям та є посилання на довідку Тарашанського ліцею про те, що батько [PERSON] систематично контролює навчання та виховання дитини, приводить та забирає дитину, сумлінно виконує обов`язки заступника голови батьківського комітету класу. Також орган опіки та піклування взяв до уваги заяву [PERSON] про те, що вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. Разом з тим, на думку суду сукупність таких доказів, вказують на їх недостатність, а у висновку не наведено обґрунтування чому орган опіки та піклування дійшов до висновку про доцільність застосувати відносно відповідачки такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав відносно її дитини. Також суд зауважує, що довідка Тарашанського ліцею ніяким чином не підтверджує, що мати [PERSON] не виконує свої батьківські обов`язки відносно своєї дитини, оскільки з її змісту вбачається, що довідка про те, як батько [PERSON] виконує свої обов`язки відносно дитини та бере участь у заходах, що проводяться в класі та виконує обов`язки заступника голови батьківського комітету класу. Надаючи оцінку показам свідків, що були допитані в судовому засіданні, суд вважає, що вони є неналежними докази, оскільки вони підтвердили тільки те, що сторони не проживають разом, однак, жоден зі свідків не підтвердив, що відповідачка не спілкується із дитиною, не бере участі у її утриманні та вихованні, не дбає про її фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона сусідка, кума, хресна мама дівчинки [PERSON] . Вказала, що вона не бачила маму десь рік - півтора. При цьому, вказала, що на початку повномасштабного вторгнення відповідачка з дитиною [PERSON] виїхала за кордон, згодом повернулася до дому та за словами односельців [PERSON] пішла проживати до своєї мами приблизно в середині чи кінці 2022 року. Про те чи вона спілкується із дитиною їй не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працювала із відповідачкою [PERSON] десь три роки тому, остання часто виїжджала за кордон, через зраду залишила сім`ю, на даний час теж перебуває за кордоном, відмовилася від дитини, чи допомагає утримувати дитину, чи спілкується з нею вона не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знає сім`ю, в них є двоє дітей, дівчинці [PERSON] 8-9 років. Вказала, що на даний час остання проживає з батьком та дідусем. [PERSON] після повернення з - за кордону пішла проживати до своєї матері. Чи спілкується та надає допомогу неповнолітній дитині їй невідомо. Свідок [PERSON] в судовому засідання надала пояснення про те, що їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] не проживають разом, останню вона не бачила десь приблизно пів року, за чутками вона знає, що остання виїхала за кордон. Зі слів односельців їй відомо, що вона з дитиною не спілкується чи бере участь в утриманні дитини їй невідомо. Інших доказів позивачем не подано. На думку суду, надані позивачем докази, не є достатніми на підставі яких можна дійти до беззаперечного висновку про те, що відповідачка злісно ухиляється від участі у вихованні дитини. Розлучення батьків, чи окреме проживання когось із батьків від дитини не є підставою для позбавлення батьківських прав відносно такої дитини за відсутності винної поведінки, яка б свідчила про умисне ухилення від обов`язків по вихованню дитини. В судовому засіданні позивач заперечував проти з`ясування думки дитини при вирішенні даного спору (ст. 171 СК України), оскільки вважав, що це може завдати психологічної травми дитині. Отже, позивачем не доведено обставин свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, навмисного нехтування ними, необхідність застосування крайнього заходу втручання в права дитини на підтримання зав`язків з матір`ю, неможливість застосування альтернативних, менш суворих заходів, відповідність такого заходу якнайкращим інтересам дитини та його виправданість. За встановлених обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення [PERSON] батьківських прав, при цьому вважає за доцільне попередити останню про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (п. 19 постанови Пленуму Верхового Суду України від 30 березня 2007 року, №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed