Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дітей з батьком. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що з 10 березня 2010 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою. Від цього шлюбу у них є діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У вересні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. В листопаді 2022 року вона виїхала з постійного місця проживання. Неповнолітні діти залишилися проживати з ним в [ADDRESS] . Він повністю забезпечує дітей матеріально, турбується про їх інтелектуальний, фізичний, духовний розвиток, займається їх вихованням, піклується про них, створює належні умови проживання, спокійну агмосферу, діти оточені любов?ю, турботою та увагою. Діти навчаються в Угорницькому ліцеї Івано-Франківської міської ради, [PERSON] - учень 1-Б класу, Сікора Мар?яна - учениця 6-А класу. Мати - [PERSON] з неповнолітніми дітьми не проживає, не відомо чи забезпечена вона належними умовами проживання, чи має стабільний дохід. Вона не турбується про виховання дітей, не цікавиться їх потребами, розвитком, не піклується про них. Жодних протипоказань для здійснення виховання дітей у нього немає. Він має постійне місце роботи, стабільний дохід. Обоє дітей прихильно ставляться до нього та виявляють бажання проживати разом з ним. Вважає, що проживання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з ним буде найбільше відповідати інтересам дітей. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату та час судового засідання повідомлялась належним чином. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради у судовому засіданні зазначила, що рішенням виконовчого комітету вирішено відмовити у визначенні місці проживання малолітніх дітей у зв`язку з відсутністю спору між батьками. Оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомила, відзиву не подала, суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 10.03.2010 року , що не заперечується сторонами. В шлюбі народилося двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями Свідоцтв про народження Серія [NUMBER] та Серії [NUMBER] (а.с.7,8). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.04.2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано (а.с.41). Як вбачається з довідки виданої Угорницьким ліцеєм Івано-Франківської міської ради від 28.02.2023 року №14, мати [PERSON] з листопада по сьогоднішній час не приходила та не цікавилася навчанням дітей (а.с.10). Відповідно до довідки про доходи, [PERSON] працює в КЗ "Місцева пожежна охорона" Лисецької селищної ради та займає посаду пожежного-рятувальника та загальна сума доходу за період з серпня 2022 року по січень 2023 року без врахування аліментів становить 81 620,52 грн. (а.с.14.) КЗ "Місцева пожежна охорона" Лисецької селищної ради надало харектеристику на пожежного рятувальника [PERSON] (а.с.15). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 27.02.2023 року №27/118-2.03/14, [PERSON] , [INFO] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] з 2008 року. [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає з 14.11.2022 року. Записано зі свідчень сусідів: [PERSON] та [PERSON] (а.с.26). Відповідно до письмових пояснень свідків, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] проживають по [ADDRESS] . Батько повністю опікується дітьми, забезпечує їх всім необхідним, займається вихованням. Мати [PERSON] , вихованням та опікою дітей не займається (а.с.64-72). Згідно положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до висновку ООП у справі про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , від 19.01.2023 року, вважають за доцільне відмовити у визначенні місця проживання малолітніх дітей, у зв`язку з відсутністю спору між батьками (а.с.107-110). Матеріали справи не містять доказів створення перешкод позивача у проживанні дитей із матір`ю, так само матеріали справи не містять доказів створення перешкод відповідача у проживанні дітей із батьком, і сторони таких доказів до справи не надавали. Зважаючи, що зверненням до суду є захист порушених, оспорюваних та невизнаних прав, звернення позивача не може базуватись на порушення таких прав у майбутньому, а тому, зважаючи що й вимоги про визначення місця проживання дітей теж не є належно обгрунтованими, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у визначенні місця проживання дітей з батьком. Також з врахуванням і того, що батьки несуть спільну повну відповідальність за безпеку неповнолітніх дітей, й це є їх сімейним обов`язком. Разом з тим, це обов`язок обох батьків і їх узгодженість дій між собою. Загально відома обставина, що багато громадян вже виїхали за межі України з початку військової агресії рф 24.02.2022р., як в даній цивільній справі. Дійсно, батьки діють тільки в інтересах дітей приймаючи такі рішення щодо виїзду власного чи й з дітьми, але обоє батьків враховують і бажання самих дітей, у разі якщо настане такий випадок виїзду особи, яка не обмежена у такому чинним законодавством. У відповідних положеннях Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено (ст.3,5,9) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім зацікавленим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. У справі «Мамчур проти України»(п. 100) зазначається, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х., зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року) (п.136) інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року). Суд керується принципом інтересів дітей, констатує право дітей на підтримання відносин, сталих до яких вони звикли в т.ч. проживання із батьками, не зважаючи на розірвання шлюбу, а також те, що сторони перешкод у вихованні дітей одне одному не чинять, на спростування цього інших доказів не подано. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вони посилаються, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі наведеного, ст. ст. 160,161 СК України та

Outcome: dismissed