Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , адвокат Гринишин Євгеній Васильович, звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про\~звернення стягнення\~на предмет\~іпотеки та згідно прохальної частини позову просить суд в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошових коштів, що укладений між сторонами у простій письмовій формі 29.05.2019 в розмірі 1 785 708,08 грн., що за курсом НБУ станом на дату звернення до суду складає 49 100,00 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 29.05.2019, а саме: квартиру [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] із застосуванням процедури продажу передбаченої ст. 39 ЗУ "Про іпотеку" шляхом реалізації її з прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною на стадії виконавчого провадження, при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або належним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також просить суд стягути з відповідача витрати зі сплати судового збору в розмірі 13 420,00 грн.. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.05.2019 між сторонами укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого відповідач отримала у тимчасове строкове користування грошові кошти у розмірі 1 325 000,00 грн., що в еквіваланті на іноземну валюту, якою за домовленістю сторін є долар США складало 50 000,00 доларів США, а [PERSON] зобов`язалась повернути таку ж суму грошових коштів строком до 01 вересня 2019 року. Також, 29.05.2019 було укладено іпотечний договір, згідно умов якого [PERSON] з метою забезпечення своїх вимог за договором позики грошових коштів від 29.05.2019 передала в іпотеку належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики грошових коштів в повному обсязі не виконала, заборгованість нею частково погашена, а саме: 20.11.2021 - 13 350,00 грн., що еквівалентно 500,00 доларів США; 10.01.2022 - 11 000,00 грн., що еквівалентно 400,00 доларів США. Внаслідок порушення [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики станом на дату звернення до суду, з урахуванням часткової сплати, заборгованість склала 1 785 708,08 грн., що за курсом НБУ станом на дату звернення до суду складає 49 100,00 доларів США. З наведених підстав просить суд позов задовольнити. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.10.2023 відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.11.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник, адвокат Гринишин Є. В., в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява, в якій зазначає, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд розгляд справи проводити без участі позивача та його представника. Відповідач [PERSON] та його представник, адвокат Ніколаєв В. О., в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника відповідача до суду надійшла заява, в якій останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки борг утворився у зв`язку зі скрутними життєвими обставинами, а неможливість повернення боргу обумовлена наразі воєнним станом. Просить суд розгляд справи проводити без участі відповідача та його представника. Суд, ознайомившись з доводами сторін процесу, викладених у письмових заявах по суті справи, та надані під час судового розгляду, об`єктивно оцінивши докази,\~представлені в\~матеріалах справи та всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги,\~дійшов наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені позовні вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи та підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи по суті судом встановлено, що 29.05.2019 між [PERSON] та [PERSON] (позикодавець) укладено договір позики грошових коштів. Відповідно до п.1 Договору позикодавець передає у власність позичальникові належні йому грошові кошти в сумі 1 325 00,00 грн., що сторони домовились рахувати як еквівалент 50 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів безвідсотково на умовах, визначених договором. Згідно з п.3 Договору позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк до 01.09.2019. Також, пунктом 2 Договору передбачено, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержавні позичальником до підписання цього договору. Своїм підписом під цим договором сторони підтверджують цей факт. Також, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 29.05.2019 року уклали іпотечний договір. У пункті першому іпотечного договору зазначено, що цей договір забезпечує виконання зобов`язання, що випливає з умов договору позики грошей укладеного між сторонами в простій письмовій формі 29.05.2019, за умовами якого [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] до 01.09.2019 позичені гроші у гривні, сума яких буде складати еквівалент 50 000,00 доларів США на момент повернення позики. Як вбачається з пункту 2 Іпотечного Договору від 29.05.2019, сторони домовились, що в забезпечення виконання основного зобов`язання, Іпотекодавець ( [PERSON] ) надає в іпотеку належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.3 Іпотечного Договору заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами в сумі 1 325 000,00 грн. Звертаючись до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, позикодавець обґрунтовує свої вимоги невиконанням позичальником обов`язків за договором позики у зв`язку із чим виникла заборгованість за цим договором. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За умовами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 ЦК України). Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Закон України\~«Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий (захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса)) або самозахист (договір про задоволення вимог іпотекодержателя). Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц вказала, що способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України «Про іпотеку») є: реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку»); продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку), (застосована редакція закону, який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин). Положеннями частини першої статті 41 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час ухвалення цього рішення передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Отже, застосування такого способу захисту права, як звернення стягнення на предмет іпотеки, пов`язане виключно з невиконанням основного зобов`язання у встановлений строк (термін). Для застосування такого способу захисту своїх прав як звернення стягнення на предмет іпотеки необхідно не тільки встановити факт невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, але й розмір заборгованості, в рахунок погашення якої буде звернуто стягнення. Позивач обґрунтовує своє звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки тим, що боржник не виконав зобов`язання за договором позики належним чином, оскільки допустив утворення заборгованості. Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до вимог Закону України\~«Про виконавче\~провадження» та Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Отже, позивач як іпотекодержатель на власний розсуд обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку у спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів із дотриманням норм законодавства та вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах. Судом встановлено отримання [PERSON] грошових коштів за договором позики від [PERSON] .. Даний факт не заперечувався відповідачем. Також, в матеріалах справи містяться копії розписок, відповідно до яких позивач 10.01.2022 отримав від відповідача 11 000,00 грн., що є еквівалентом 400,00 доларів США, та 10.11.2021 позивач отримав від відповідача 13 350,00 грн., що є еквівалентом 500,00 доларів США Згідно з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість відповідача станом на 16.10.2023 склала 1 785 708,08 грн., що є еквівалентом 49 100,00 долрів США. Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість за договором позики на час розгляду справи судом не погашена; відповідач не заперечував ні факту отримання коштів у позику, ні наявності заборгованості за договором позики, розрахунок заборгованості ним також не оспорено чи спростовано. Таким чином, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] , є обґрунтованими, вони знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а відтак позов підлягає задоволенню. Згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України. В подальшому строк дії воєнного стану в Україні було продовжено. Відповідно до Закону України\~від 15\~березня 2022\~року «Про\~внесення змін\~до Податкового\~кодексу України\~та інших\~законодавчих актів\~України щодо\~дії норм\~на період\~дії воєнного\~стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI\~«Прикінцеві положення»\~Закону України\~«Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону». Беручи до уваги, що на момент ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. При цьому судом враховується постанова Верховного Суду від 22 червня 2022 року (справа №296/7213/15), відповідно до висновків якої згадані норми ЗУ "Про іпотеку" не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону, а спеціальним законом лише запроваджено зупинення виконання цих правил на певний період. Передбачається, що у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Питання щодо\~розподілу витрат\~по сплаті\~судового збору\~суд вирішує\~на підставі\~статті 141\~ЦПК України.

Outcome: approved