Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

1. Короткий зміст позовних вимог. В жовтні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що 18 вересня 2006 року між нею та ВАТ «Кредитпромбанк» був укладений кредитний договір №49.28/237/С-Н-06. За умовами якого ВАТ «Кредитпромбанк» зобов`язався надати кредит у розмірі 63000 доларів США на придбання нерухомого майна, а [PERSON] зобов`язалась щомісячно до 18 вересня 2025 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі фіксованої процентної ставки, яка становить 1,83% річних та перемінної процентної ставки. 18 вересня 2006 року ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] уклали іпотечний договір №33/237/Н/З-06, яким для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором [PERSON] передала ВАТ «Кредитпромбанк» в іпотеку майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Крім цього, 18 вересня 2006 року ВАТ «Кредитпромбанк» уклав з [PERSON] договір поруки №1 (49.28/237/С-Н-06), за яким [PERSON] поручився перед ВАТ «Кредитпромбанк» за виконання [PERSON] грошових зобов`язань за кредитним договором №49.28/237/С-Н-06 від 18 вересня 2006 року. ВАТ «Кредитпромбанк» надав [PERSON] кредит у розмірі 63000 доларів США. 26 червня 2013 року ВАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №49.28/237/С-Н-06 перейшло до ПАТ «Дельта Банк». ВАТ «Кредитпромбанк» при укладенні кредитного договору ввів в оману [PERSON] щодо розміру реальної процентної ставки, абсолютного подорожчання кредиту та суми процентів, які підлягали сплаті за користування кредитними коштами. При укладенні кредитного договору №49.28/237/С-Н-06 від 18 вересня 2006 року ВАТ «Кредитпромбанк» застосував нечесну підприємницьку практику. Крім того, умови вказаного кредитного договору є недобросовісними та порушують принцип добросовісності, оскільки вони покладають на [PERSON] необґрунтовані та надмірні витрати. Тому [PERSON] просить суд визнати недійсним кредитний договір №49.28/237/С-Н-06 від 18 вересня 2006 року; визнати недійсним іпотечний договір №33/237/Н/З-06 від 18 вересня 2006 року; визнати недійсним договір поруки №1 (49.28/237/С-Н-06) від 18 вересня 2006 року, укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 26 червня 2013 року, укладений між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк», в частині купівлі-продажу прав вимог за кредитним договором №49.28/237/С-Н-06 від 18 вересня 2006 року. 2. Ставлення учасників справи до пред`явленого позову. [PERSON] підтримала пред`явлений позов та просила суд його задовольнити у повному обсязі. Представник АТ «Дельта Банк» направив до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтував тим, що у зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором АТ «Дельта Банк» був змушений пред`явити позов про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2015 року з [PERSON] була стягнута заборгованість за кредитним договором у розмірі 2045573 гривень 53 копійки. Вказане рішення суду було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 листопада 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року. Тому судовими рішеннями було встановлено правомірність укладення оспорюваних договорів. З цих підстав представник АТ «Дельта Банк» просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представники ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» та ПАТ «Кредитпромбанк» у судове засідання не з`явились та про своє ставлення до пред`явленого позову не повідомили. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: [PERSON] також підтримав пред`явлений позов та просив суд його задовольнити. 3. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року цивільна справа №757/48990/18-ц була передана за підсудністю до Бориспільського міськрайонного суду Київської області (т.2 а.с.109-110). На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 серпня 2023 року цивільну справу передано для розгляду судді Журавському В.В. (т.2 а.с.114). 4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що 18 вересня 2006 року ВАТ «Кредитпромбанк» уклав з [PERSON] кредитний договір №49.28/237/С-Н-06 (т.1 а.с.9-11), за яким ВАТ «Кредитпромбанк» зобов`язався надати кредит у розмірі 63000 доларів США, а [PERSON] зобов`язалась щомісячно до 18 вересня 2025 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі фіксованої процентної ставки - 1,83% річних та перемінної процентної ставки, яка дорівнює процентній ставці, встановленій за депозитними вкладами фізичних осіб сумою більше ніж 20000 доларів США, зі строком розміщення таких депозитних вкладів 12 місяців, зі щомісячною виплатою процентів за такими депозитними вкладами, без права поповнення таких депозитних вкладів та без пільгових умов дострокового повернення коштів за такими депозитними вкладами. Перемінна процентна ставка на дату укладення кредитного договору складала 10,66% річних та корегується 1 березня та 1 вересня кожного року протягом строку виконання договору, виходячи з розміру процентних ставок за депозитними вкладами фізичних осіб, встановлених банком на ці дати. В той же день ВАТ «Кредитпромбанк» уклав з [PERSON] іпотечний договір №33/237/Н/З-06 (т.1 а.с.12-14). За яким [PERSON] з метою належного виконання зобов`язань за кредитним договором №49.28/237/С-Н-06 від 18 вересня 2006 року передала в іпотеку ВАТ «Кредитпромбанк» нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . 18 вересня 2006 року ВАТ «Кредитпромбанк» уклав з [PERSON] договір поруки №1 (49.28/237/С-Н-06) (т.1 а.с.27-29), за яким [PERSON] поручився перед ВАТ «Кредитпромбанк» за виконання [PERSON] грошових зобов`язань за кредитним договором №49.28/237/С-Н-06 від 18 вересня 2006 року. 07 квітня 2009 року ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] уклали додатковий договір №1 до кредитного договору №49.28/237/С-Н-06 (т.1 а.с.17-19), яким був встановлений графік погашення кредитної заборгованості, а саме шляхом сплати 28 квітня 2009 року грошових коштів у розмірі 887 доларів США 77 центів та в подальшому щомісячно у розмірі 748 доларів США 35 центів, 18 вересня 2025 року - у розмірі 507 доларів США 82 центи. 21 січня 2011 року ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] уклали додатковий договір №2 до кредитного договору №49.28/237/С-Н-06 (т.1 а.с.20-21), яким був встановлений фактичний залишок заборгованості за кредитом станом на день укладення додаткового договору у розмірі 59313 доларів США 23 центи, що еквівалентно 471154 гривні 65 копійок за офіційним курсом НБУ на дату укладення додаткового договору. Починаючи з 28 березня 2011 року [PERSON] зобов`язалась здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані проценти ануїтетними платежами відповідно до графіку. В той же день згідно додаткового договору №1 до договору поруки №1 (49.28/237-С-Н-06 від 18 вересня 2006 року) відповідні зміни були внесені також до договору поруки, укладеного між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] (т.1 а.с.30). 26 червня 2013 року ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги (т.1 а.с.24-26), яким ПАТ «Кредитпромбанк» передав ПАТ «Дельта Банк» право вимоги, яке він мав до [PERSON] за кредитним договором №49.28/237/С-Н-06 від 18 березня 2006 року. 15 квітня 2020 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» уклали договір про відступлення прав вимоги №2227/К (т.1 а.с.198-199), яким ПАТ «Дельта Банк» передав ТОВ «Фінансова компанія Інвест Кредо» право вимоги, яке він мав до [PERSON] за кредитним договором №49.28/237/С-Н-06 від 18 березня 2006 року. Вказана обставина підтверджується додатком №1 Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами (т.1 а.с.199а). Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються гл.49 «Забезпечення виконання зобов`язання», гл.71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України. 5. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору. 5.1. норми матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ст.627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як роз`яснив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі №520/10060/16-ц (провадження №61-5085сво18), а також в постанові від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим. Дії позичальника, що полягають в оспорюванні договору через декілька років, є нічим іншим, як намаганням позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобов`язань. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 19 травня 2021 року у справі №359/3055/15-ц (провадження №61-19559св19) та від 12 грудня 2018 року в справі №444/484/15-ц (провадження №61-10156св18). 5.2. норми процесуального права. За правилами ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 6. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. Встановлено, що на момент укладення кредитного договору до відома [PERSON] були належним чином доведені всі умови кредитного договору, кредитний договір та зміни до нього підписано сторонами, їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, [PERSON] на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог або заперечень щодо умов спірного договору, будь-яких претензій щодо непроведення з нею переддоговірної роботи та незгоди з окремими пунктами цього договору або щодо нерозуміння нею окремих його частин не виказувала, та в подальшому виконувала його умови. В свою чергу, часткове виконання [PERSON] умов кредитного договору також свідчить про те, що нею схвалені умови договору, та визнавались правовідносини, які виникли між нею та ВАТ «Кредитпромбанк» та в подальшому з його правонаступниками, на підставі оспорюваного кредитного договору. Зі змісту висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №388/05/2019 від 20 травня 2019 року (т.1 а.с.147-160) вбачається, що за даними кредитного договору №49.28/237/С-Н-06 від 18 вересня 2006 року ефективна відсоткова ставка (реальна процентна ставка) на момент укладення кредитного договору складає 13,45% та є вищою від визначеної договором процентної ставки за користування кредитом на дату укладення кредитного договору. Тому сукупна вартість кредиту (абсолюте подорожчання кредиту) на моменту укладення кредитного договору складає 103897 доларів США 23 центи. Крім того, щомісячні платежі (в тому числі за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами) на момент укладення кредитного договору складають від 635 доларів США 04 центи до 732 доларів 04 центи. Умови кредитного договору не містять детального розпису загальної вартості кредиту для споживача на момент укладення кредитного договору, а також не встановлено інформації про кредитні умови, наданої позичальнику у письмовій формі перед укладенням кредитного договору, зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними з зазначенням переваг та недоліків пропонованих схем кредитування, варіанти повернення кредиту (включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги). Водночас, обставина щодо відмінності реальної процентної ставки від процентної ставки зазначеної в кредитному договорі не свідчить про недійсність кредитного договору. Зважаючи на те, що пунктом 3 спірного кредитного договору було визначено, що процента ставка за кредитом складається з суми процентних ставок, а саме перемінної та фіксованої. Крім цього, підписуючи умови кредитного договору [PERSON] погодилась на зміну перемінної процентної ставки без укладення будь-яких додаткових угод до кредитного договору. Вказівка позивача щодо значного зростання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті. Твердження щодо застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про захист прав споживачів» судом також оцінюється критично. Оскільки, норми вказаного Закону України застосовуються до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникли кредитні правовідносини, тому до спору щодо виконання оспорюваного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. З огляду на викладене, кредитний договір №49.28/237/С-Н-06 від 18 вересня 2006 року не суперечить вимогам ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав, визначених ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, для визнання недійсним кредитного договору. Крім цього, на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року (т.1 а.с.101-102, 104-105) солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» була стягнута заборгованість за кредитним договором №49.28/237/С-06 від 18 вересня 2006 року у розмірі 2045573 гривень 53 копійки. Таким чином, [PERSON] оспорила кредитний договір вже після стягнення з неї боргу за кредитним договором та через 12 років після отримання нею кредиту. Вказана обставина свідчить про те, що [PERSON] пред`явила позов про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів виключно з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань за кредитним договором. Зважаючи на ту обставину, що позовні вимоги про визнання недійсними іпотечного договору №33/237/Н/З-06 від 18 вересня 2006 року, договору поруки №1 (49.28/237/С-Н-06) від 18 вересня 2006 року та договору купівлі-продажу прав вимоги від 26 червня 2013 року, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк», в частині купівлі-продажу прав вимог за кредитним договором №49.28/237/С-Н-06 від 18 вересня 2006 року, є похідними від вимоги про визнання недійсним кредитного договору, у задоволенні якої позивачу відмовлено. Тому підстави для визнання недійсними іпотечного договору №33/237/Н/З-06 від 18 вересня 2006 року, договору поруки №1 (49.28/237/С-Н-06) від 18 вересня 2006 року та договору купівлі-продажу прав вимоги від 26 червня 2013 року, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк», в частині купівлі-продажу прав вимог за кредитним договором №49.28/237/С-Н-06 від 18 вересня 2006 року, також відсутні. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, в задоволенні позовних вимог [PERSON] належить відмовити. 7. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Встановлено, що пред`являючи даний позов [PERSON] не сплачувала судовий збір з вказівкою на те, що на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» вона звільнена від його сплати. У задоволенні пред`явленого нею позову відмовлено у повному обсязі, тому підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed