Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-25 00:00:00

І. \~ \~ \~ \~Стислий виклад позиції позивача. Керівник Харківської місцевої прокуратури № 4 звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , яка використовується відповідачем для експлуатації нежитлової будівлі літ. «В-1» відповідно до її меж площею 0,0575 га за період з 01.08.2016 року по 30.04.2019 року у розмірі 236\~042, 81 грн., та за земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , яка використовується відповідачем для експлуатації нежитлової будівлі літ. «Г-1» відповідно до її меж площею 0,0209 га за період з 01.08.2016 року по 30.04.2019 року у розмірі 103\~998, 46 грн. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги прокурор посилається на те, що нерухоме майно, а саме нежитлові будівлі літ. «В-1» площею 107,1 м.кв. та літ. «Г-1» площею 115,4 м.кв. по [ADDRESS] належать: 1/2 частина відповідачу на підставі договору № 2317 від 21.09.2011, а 1/2 частина [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № Г1-125/2000 від 15.06.2000. Таким чином, відповідач та [PERSON] з 24.03.2011 використовують земельні ділянки площею 0,0575 га та 0,0209 га по [ADDRESS] для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «В-1» та «Г-1». Рішення Харківської міської ради про надання земельної ділянки у користування (оренду) є підставою для укладення договору оренди землі. Однак, згідно з інформацією Харківської міської ради, відповідач не звертався з заявою про надання йому в оренду спірних земельних ділянок. Відповідач не є власником і постійним землекористувачем земельних ділянок, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата. Таким чином, відповідач використовує земельну ділянку без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав, внаслідок чого він зберіг у себе майно - грошові кошти, які прокурор просить суд стягнути з нього на підставі ст. 1212 ЦК України. ІІ. \~ \~ \~ \~Стислий виклад заперечень відповідача. Відповідач проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що: -прокурором не наведено жодних причин, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом Харківською міською радою, і які є підставою для звернення прокурора до суду. Також прокурором не надано належних та допустимих доказів того, що уповноважений орган Харківська міська рада не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження; -спірна земельна ділянка юридично закріплена на праві постійного користування за ВАТ «Турбоатом», обліковується в загальному масиві земель ВАТ «Турбоатом» і не перебуває у комунальній власності, а прокурором не надано доказів на підтвердження того, що спірні земельні ділянки належать Харківській міській раді на праві комунальної власності; -земельні ділянки за адресою [ADDRESS] , розташовані під нежитловими будівлями літ. «Г-1» та літ. «в-1» в розумінні ст. 79-1 Земельного кодексу України не є сформованими (не визначена їх площа, межі, не внесено інформацію про них до Державного земельного кадастру, не присвоєно їм кадастрового номера, не виготовлені проекти землеустрою щодо відведення цих земельних ділянок, не здійснено державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, не здійснено державної реєстрації права власності на неї за позивачем); -прокурором при здійсненні розрахунку безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування відповідачем земельними ділянками використовувалися дані про нормативну грошову оцінку цих земель не оформлені як витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки згідно з вимогами ч. 2 ст. 20 Закону України «Про оцінку земель». Крім того, відповідач просить суд застосувати строки позовної давності до спірних правовідносин. ІІІ. \~ \~ \~ \~Встановлені судом обставини. 15 червня 2000 року між ВАТ «Турбоатом» та [PERSON] укладено договір купівлі продажу, за умовами якого ВАТ «Турбоатом» продало [PERSON] нежитлову будівлю лазню - сауну загальною площею 115,4 кв.м та нежитлову будівлю - павільйон площею 107,1 кв.м, розташовані за адресою: [ADDRESS] . 21 вересня 2011 року між [PERSON] та відповідачем укладено договір дарування 1/2 частини вищевказаних нежитлових будівель. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27 травня 2019 року № 168025239 право власності на нежитлові будівлі літ. «В-1» площею 107,1 кв.м та літ. «Г-1» площею 115,4 кв.м по [ADDRESS] зареєстровано за відповідачем на підставі договору дарування № 2317 від 21 вересня 2011 року (1/2 частина), та за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № Г1-125/2000 від 15 червня 2000 року (1/2 частина). Таким чином, відповідач використовує земельні ділянки площею 0,0575 га та 0,0209 га по [ADDRESS] для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «В-1» та літ. «Г-1». Згідно з листом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 05 липня 2019 року № 10-20-9.2-5357/0/19-19 відповідно до Книг реєстрації державних актів на право власності, право постійного користування, договорів оренди на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] не обліковуються документи, що посвідчують право власності або право користування. Вказана інформація також підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 29 березня 2018 року № 19-20-0.23.08-968/116-18. Таким чином, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] належить Територіальній громаді м. Харкова. Межі спірних земельних ділянок за адресою [ADDRESS] , згідно плану геодезичної зйомки були визначені відповідно до зовнішніх меж будівель 0,0209 га та 0,0575 га. Згідно з\~наявними в\~матеріалах справи\~розрахунків, розмір безпідставно збережених\~коштів у\~розмірі орендної\~плати за\~земельну ділянку\~за адресою\~ [ADDRESS] ,\~яка використовується\~відповідачем для\~експлуатації нежитлової\~будівлі літ.\~«В-1»\~відповідно до\~її меж\~площею 0,0575\~га з\~період з\~01.08.2016\~року по\~30.04.2019\~року складає\~236\~042,\~81\~грн., за земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , яка використовується відповідачем для експлуатації нежитлової будівлі літ. «Г-1» відповідно до її меж площею 0,0209 га з період з 01.08.2016 року по 30.04.2019 року складає 103 998, 46 грн., а всього 340\~041, 27 грн. ІV. \~ \~ \~ \~Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом. Предметом позову у цій справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути лише майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна. Судом встановлено, що відповідач є власником нерухомого майна, яке розміщене на земельній ділянці комунальної форми власності. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18). Згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 157 ЗК України). Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284 (далі - Порядок № 284). Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор обґрунтовував фактичний розмір недоотриманої орендної плати, визначений на підставі розрахунку Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, при здійсненні якого уповноважені особи керувалися, в першу чергу, Порядком нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженим наказом Мінагроекономіки від 25 листопада 2016 року № 489 «Про затвердження Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів», який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин та рішенням Харківської міської ради від 03 липня 2013 року № 1209/13. Заперечуючи проти визначеного позивачем розміру орендної плати, відповідач наголошував на тому, що у матеріалах справи відсутні витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, відомості яких є обов`язковими при визначенні орендної плати. Суд вказані доводи відповідача відхиляє та приймає до уваги наданий прокурором розрахунок, який розрахований виходячи з базової вартості одного квадратного метра землі м. Харкова. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.12.2023 року у справі № 643/12527/18. Визначаючи розмір недоотриманого доходу від користування земельною ділянкою, суд, ураховуючи рішення Харківської міської ради від 03 липня 2013 року № 1209/13 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01 січня 2013 року», Порядок нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25 листопада 2016 року № 489, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, вважає, що наведений розрахунок неотриманого доходу підтверджується належними і допустимими доказами та належним чином обґрунтований. Разом із цим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів спростування відповідачем наданого позивачем розрахунку недоотриманого доходу. Посилання відповідача на те, що спірна земельна ділянка не має меж, встановлених у визначеному законом порядку, а також спірній земельній ділянці не присвоєно кадастровий номер, у зв`язку з чим, на його думку, спірна земельна ділянка не може вважатися сформованим об`єктом цивільних прав, не можуть бути прийняті судом до уваги враховуючи наступне. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.02.2022 у справі № 646/4738/19 зробив правовий висновок щодо застосування положень земельного законодавства щодо сформованості земельної ділянки при стягненні безпідставно збережених коштів та зазначив, що необхідність встановлення сформованості земельної ділянки, як об`єкта оренди, визначення її меж, кадастрового номера, внесення інформації до Державного земельного кадастру залежить від конкретних обставин справи. Згідно з частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно з частиною першою статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Суд звертає увагу на те, що до правовідносин, які виникли між сторонами безпосередньо у цій справі, щодо виникнення прав у відповідача на земельну ділянку, має застосовуватися спеціальна норма закону, а саме стаття 120 ЗК України у редакції, чинній на час набуття відповідачем у власність нерухомого майна, в якій не передбачалося необхідності формування земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав при отриманні у власність нежитлової будівлі. З огляду на вищевикладене та враховуючи правову позицію, яка викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 646/4738/19, суд не приймає до уваги наведені відповідачем аргументи. Також суд не приймає до уваги посилання відповідача на правову позицію, висловлену у постановах Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 646/4546/19, від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, оскільки при вирішенні даного спору суд враховує саме останні за часом правові висновки Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 646/4738/19, та постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 643/12527/18 (провадження № 61-11783 св23). Виходячи з принципів диспозитивності у цивільному процесі та встановлених обставин у справі, суд вважає зазначені відповідачем доводи необґрунтованими враховуючи, що ним не спростовані докази щодо розміру фактичного користування відповідачем земельною ділянкою у спірний період та про обґрунтованість наведеного розрахунку неотриманого доходу від фактичного користування відповідачем указаною земельною ділянкою. Аналогічного висновку у справах з подібними правовідносинами дійшов Верховний Суд в постанові від 27 липня 2022 року в справі № 644/3932/18-ц (провадження № 61-6606св20), у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 643/12527/18 (провадження № 61-11783 св23). Розрахувати суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою для кожної з кількох осіб пропорційно їх часткам у праві власності на нерухомість, яка знаходиться на такій земельній ділянці, можливо, а тому розрахунок позовних вимог, який містить у собі саме такий алгоритм, не суперечить вимогам закону, є раціональним та справедливим. Доводи відповідача в частині того, що спірні земельні ділянки перебувають у державній, а не комунальній власності, оскільки користувачем спірних земельних ділянок є ВАТ «Турбоатом», яким сплачується земельний податок, суд до уваги не приймає, оскільки рішенням Харківської міської ради від 23 жовтня 2008 року № 283/08 саме [PERSON] надано в оренду спірні земельні ділянки. Крім того, відповідач не звернув уваги на те, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2012 року у справі № 2-6253/2011, яке в подальшому було залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 серпня 2012 року, у задоволенні позову ВАТ «Турбоатом» до [PERSON] , третя особа [PERSON] про стягнення заборгованості зі сплати податку на землю було відмовлено у зв`язку з тим, що ВАТ «Турбоатом» не довело наявності підстав для виникнення у нього права вимоги та, відповідно, обов`язку [PERSON] відшкодувати йому сплачений земельний податок. У зазначених судових рішеннях відсутній висновок про те, що ВАТ «Турбоатом» є користувачем спірних земельних ділянок, що ним сплачено земельний податок за земельні ділянки, якими фактично користувався [PERSON] та [PERSON] і таких обставин ними не встановлено. Також суд не приймає до уваги посилання відповідача на постанову Харківського апеляційного суду від 20.06.2019 у справі 643/19041/13-ц, в якій зазначено, що платником земельного податку та користувачем спірної земельної ділянки є Відкрите акціонерне товариство «Турбоатом», оскільки вказана постанова була скасована постановою Верховного Суду від 24.03.2021 і справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. За таких обставин, судові рішення у справі № 2-6253/2011 та у справі № 643/19041/13-ц не мають преюдиційного значення в цій справі. Також суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18). У судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. У випадках, визначених цим Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону). Згідно з положеннями частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час пред`явлення прокурором позову, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави». У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного богатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини). Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (провадження № 14-350цс19) дійшла висновку, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини п`ятої статті 56 ЦПК України). Як зазначено у статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та пункті 81 Правового висновку Великої палати Верховного Суду у справі 912/2385/18, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Тож, перед зверненням Харківської місцевої прокуратури № 4 з позовом, Департамент територіального контролю Харківської міської ради листом № 04-25-2433 вих - 19 від 29.05.2019 року повідомив про те, що станом на 02.07.2019 року Департамент територіального контролю Харківської міської ради із позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою по [ADDRESS] до суду не звертався. Зазначене доводить те, що уповноважений державою орган місцевого самоврядування на здійснення відповідних функцій в спірних правовідносинах, не забезпечив належний захист інтересів держави шляхом звернення з позовом до суду, а тому прокурор за такий орган звернувся до суду з позовом в порядку вимог чинного законодавства. Тоді як в іншому випадку порушені інтереси держави залишилися б незахищеними. А звідси, звернення з позовом Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання такого як виконання відповідачем вимог законодавства щодо здійснення сплати орендної плати за користування земельною ділянкою з врахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та правом на законне користування земельною ділянкою. Тривалий характер бездіяльності Харківської міської ради у питанні звернення до суду за захистом прав громади у даному випадку є безспірним, що надало законне право прокурору звернутися до суду з цим позовом для захисту публічного інтересу, який полягає у фінансовому забезпеченні виконання державою своїх соціальних обов`язків. Відповідно до ст. 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава, а відповідно до Преамбули до Основного Закону метою цього суспільного договору є забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя, що неможливо без виконання законних обов`язків по сплаті орендних платежів. Тому суд без зайвого формалізму вважає поза розумним сумнівом доведеним той факт, що участь прокурора у цій справі є доцільною і обґрунтованою, оскільки обумовлена необхідністю притягнення до цивільно-правової відповідальності особи, яка без дотримання встановленого законом порядку набуття і оформлення прав на земельну ділянку, яка перебуває у власності держави, користувалася нею без правовстановлюючих документів. З огляду на викладене доводи відповідача щодо порушення норм процесуального права, які регулюють представництво прокурором інтересів держави, є необґрунтованими. Також суд не приймає до уваги заяву відповідача про застосування строку позовної давності, виходячи з наступного. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У даному випадку з вимогами про стягнення безпідставно набутих коштів за період з 01.08.2016 року по 30.04.2019 року прокурор звернувся до суду 24.07.2019 року, тобто в межах строку позовної давності. За таких обставин, суд вважає заявлені прокурором вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. V. \~ \~ \~ \~Розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: approved