Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

У грудні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Національний банк України про припинення дій, які порушують право. Так, в обґрунтування позову зазначено, що відповідачем вчиняються дії щодо стягнення з позивача заборгованості, якої немає, що підтверджується судовим рішенням. Таким чином, на думку позивача, її права порушуються, що зумовило останню звернутись до суду. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: - визнати протиправними дії Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» припинити протиправні дії, направлені на стягнення з [PERSON] , неіснуючої кредитної заборгованості; - зобов`язати Акціонерне товариство Комерційного банку «ПриватБанк» припинити протиправні дії, направлені на стягнення з [PERSON] , неіснуючої кредитної заборгованості за договором про надання банківських послуг від 15.09.2010 року; - зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» привести у відповідність до постанови Київського апеляційного суду у справі №753/10149/22 від 23.05.2023 року облік і звітність банку в частині ділових відносин з позивачем перед Національним банком України, а саме виключити з обліку кредитних зобов`язань позивача перед АТ КБ «Приватбанк». 07.12.2023 ухвалою суду було відкрито провадження у справі. 29.12.2023 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву в якому зазначено що в позовній заяві не зазначено які власне активні дії відповідача зі стягнення заборгованості намагається визнати позивач протиправними і вимагає їх припинення. Адже станом на день подання відзиву жодних дій зі стягнення заборгованості з позивача за Договором про надання банківських послуг від 15.09.2010 року відповідачем не здійснюється. Відповідь Банку про наявність заборгованості позивача в листі від 19.09.2022 року стосується заборгованості по кредитній картці № [NUMBER] , яку позивач отримала 11.11.2015 року і за допомогою якої 09.04.2018 році було використано кредитні гроші на умовах кредитного продукту «Миттєва розстрочка» шляхом здійснення переказів за рахунок не власних, а запозичених в банку коштів в цей самий день від 09.04.2018 шляхом проведення 2-х транзакцій по картці: 9000,50 грн., призначення LiqPay. Переказ з карти на карту від 09-04-2018 року ID платежу [NUMBER] ; 900.00 грн. призначення LiqPay. Переказ з карти на карту від 09-04-2018 року ID платежу [NUMBER] . Під час оформлення кредитного продукту «Миттєва розстрочка» 09.04.2018 року позивачем було підписано Паспорт споживчого кредиту з погодженням умов кредитування. Позивачем викривлено зміст листа в тексті позовної заяви, а саме змінено дату рішення і номер постанови Київського апеляційного суду, які не відповідають тексту листа відповідача від 19.09.2022 року, більш того, відповідь Банку була зроблена в 2022 році, а рішення на яке посилається позивач прийняте в 2023 році. Таким чином, на думку представника відповідача, в діях позивача вбачається зловживання своїми правами, зокрема в частині подання до суду викривленої і неправдивої інформації, зміну змісту поданих до суду документів. Позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу, що підтверджує наявність дій з боку відповідача, що свідчили б про факт стягнення з позивача кредитної заборгованості за Договором про надання банківських послуг від 15.09.2010 року. Як зазначено в Постанові Київського апеляційного суду від 23 травня 2023 року в справі №753/10149/22 підставою для відмови в задоволені позовних вимог Банку до [PERSON] , що виходячи з встановлених обставин справи та наданих сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, колегія суддів вважає, що позивачем недоведено належними та допустимими доказами факту укладення між сторонами кредитного договору відповідно до підписаної сторонами 15.09.2010 року Анкети-Заяви про надання банківських послуг, в якій чітко зазначено бажання клієнта оформити на своє ім`я дебетову особисту картку. Натомість позивач в своїй позовній заяві стверджує, що судовими рішеннями не встановлено наявність такого договору, а встановлено існування лише договору про надання банківських послуг», а тому обставини викладені в позовній заяві не підлягають доказуванню, оскільки вони встановлені Постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2023 року в справі №753/10149/22. Зазначене твердження позивача не узгоджується з правовими приписами та не підтверджується наданими доказами, оскільки позивач в позовній заяві підміняє поняття недоведеності обставин існування кредитного зобов`язання і встановлення факту відсутності кредитного зобов`язання. Доводи позивача про наявність преюдиційних фактів з відсутності кредитного зобов`язання позивача перед відповідачем не відповідає змісту постанови Київського апеляційного суду від 23 травня 2023 року у справі №753/10149/22, якою власне не встановлено жодного преюдиційного факту, про які в позовній заяві зазначає позивач. Зі змісту цієї постанови №753/10149/22, якою позивач обґрунтовує відсутність обов`язку доведення обставин в силу існування рішення суду, не вбачається встановлення ані факту існування кредитної заборгованості, ані факту відсутності існування кредитного зобов`язання Позивача. Як вже зазначено вище, у позові Банку було відмовлено з підстав недоведеності обставин існування відповідного факту, що в свою чергу не є встановленням факту їх відсутності і є різними за змістом правовими конструкціями. Відтак, факт відсутності заборгованості, на який посилається позивач як підставу своїх позовних вимог має бути доведено належними і допустимими доказами. Таким чином, для того, щоб застосувати преюдицію у вигляді факту відсутності кредитного зобов`язання у справі, що є предметом розгляду, позивачу необхідно надати рішення суду, яке набрало законної сили, яким встановлено такий відповідний факт, а саме факт відсутності боргового зобов`язання позивача перед відповідачем, як то факт не отримання позивачем грошових коштів, факт не підписання позивачем договору, тощо. Проте, до суду такого рішення не надано. Постановою Київського апеляційного суду по справі №753/10149/22 від 23 травня 2023 року факту відсутності боргового зобов`язання між позивачем та відповідачем не встановлено, а встановлено лише факт не доведеності таких обставин через брак доказів. У зв`язку з тим, що у постанові №753/10149/22, на яку посилається позивач, не досліджувалися обставини отримання кредитних коштів, їх розмір та часткове погашення через брак доказів, такі обставини судом встановлені не були, але й спростовані судом вони також не були, а відтак не має ознак преюдиційності правова оцінка факту недоведеності підстав позовних вимог у справі №753/10149/22, як доказ відсутності між сторонами грошового зобов`язання. Натомість, докази надані Банком в даній справі (виписка, фото з карткою, паспорт споживчого кредиту 2018 року) про наявність кредитного зобов`язання за продуктом «Миттєва розстрочка» від 2018 року який було оформлено за допомогою кредитної картки № [NUMBER] , яку позивач отримала 11.11.2015 року, не спростовані позивачем, і мають наслідком необхідність здійснення судом оцінки цих обставин, які підтверджують наявність у позивача невиконаного грошового зобов`язання. Формою кредитування позивача в даному випадку є встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок. Можливість використання цього ліміту позивачем на власний розсуд шляхом здійснення будь-яких дебетових операцій за допомогою картки, передбачено в п. 25.1. Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні» «Для ініціювання переказу в межах України можуть застосовуватися електронні платіжні засоби як внутрішньодержавних, так і міжнародних платіжних систем у порядку, встановленому Національним банком України». В обґрунтування заперечень з приводу кредитної заборгованості позивача до відзиву надано виписку, яка є належним доказом підтвердження обсягів кредитування (суми кредиту), цілей і порядку використання кредитних коштів. Жодних заяв, претензій, звернень до Банку з приводу несанкціонованого проведення транзакцій, відображених у Виписці, відповідачем не надавалось. В будь-якому випадку іншого до суду не надано. На противагу доводам, викладеним в позовній заяві про відсутність підписаного між Сторонами кредитного договору, а відтак і відсутність існування боргового зобов`язання позивача перед відповідачем в силу наявності між сторонами лише Договору про надання банківських послуг, існування якого позивач не заперечує. Договір від 11.11.2015 року, який укладено між сторонами є змішаним Договором, який включає в себе положення договору банківського рахунку, в тому числі і в частині кредитування рахунку. Формою кредитування позивача в даному випадку є встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок. Можливість використання цього ліміту позивачем на власний розсуд шляхом здійснення будь-яких дебетових операцій за допомогою картки, передбачено в п. 25.1. Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні» «Для ініціювання переказу в межах України можуть застосовуватися електронні платіжні засоби як внутрішньодержавних, так і міжнародних платіжних систем у порядку, встановленому Національним банком України». Платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки (аб. 56 статті 1Закону України «Про платіжні послуги»). Належним документом, що підтверджує витрати з рахунку ініційованих за допомогою кредитної картки транзакцій можливе шляхом надання відповідної банківської Виписки. В обґрунтування заперечень з приводу кредитної заборгованості позивача до відзиву надається Виписка, яка є належним доказом підтвердження обсягів кредитування (суми кредиту), цілей і порядку використання кредитних коштів. Таким чином, до суду надається належний та допустимий доказ факту використання кредитних коштів шляхом здійснення позивачем ряду транзакцій по кредитній картці № [NUMBER] . Таким доказом є Виписка по рахунку позивача. Позивач не звільнена від обов`язку повернути фактично отриману суму кредитних коштів в повному обсязі в силу ст.1069 ЦК України, навіть і в разі відсутності підписаної кредитної угоди, адже використання кредитного ліміту і набуття у власність коштів шляхом кредитування рахунку було ініційоване прямим волевиявленням позивача. Таким чином, своїми діями, які полягали в ініціюванні платіжних операцій за рахунок не особистих коштів, а за рахунок запозичених в Банку кредитних коштів, позивач фактично акцептувала пропозицію Банку з кредитування рахунку в обсязі та в межах кредитного ліміту, що свідчить про прийняття та схвалення власними діями факту кредитування рахунку в обсязі, що визначено нею самою, вчиняючи саме таку кількість транзакцій і в такому обсязі, в якому вона вважала за доцільне використати запозичені кошти. Підписанням паспорту споживчого кредиту від 09.04.2018 року позивач підтвердила факт отримання пропозиції і свою обізнаність з тарифами та відповідальністю за невиконання умов кредитування. «Миттєва Розстрочка». Подальшими діями з ініціювання платіжних операцій з використанням не власних, а запозичених в Банку коштів, [PERSON] була фактично була ініціатором кредитування рахунку в обсязі здійсненних нею платежів в межах ліміту наданого Банком, що свідчить про прийняття та схвалення власними діями Умов та правил надання банківських послуг саме з кредитування рахунку. Таким чином, враховуючи все вищенаведене в своїй сукупності, з урахуванням того, що позовні вимоги є безпідставними, а підстави вимог є недоведеними, в задоволенні позову слід відмовити. 03.01.2024 представником Національного банку України було подано пояснення по справі, в яких зазначено, що рішення по даній справі не може вплинути на права та інтереси Національного банку України. Позивач в судове засідання не з`явився, в матерілах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності позивача. Представник відповідача в судове засідання подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, заперечував щодо задоволення позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням на сайті Печерського районного суду м. Києва інформації про час та місце розгляду справи. Разом з цим, в поясненнях зазначено про розгляд справи без участі представника Національного банку України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, встановлено, що 15 вересня 2010 року позивач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та виявила бажання оформити «дебетову особисту картку». Так, позивач підтвердила свою згоду із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «'Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, що складає Договір про надання банківських послуг, однак на даний час відповідач заявляє, що у позивача наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 066 грн. 23 коп. Позивач вважає, що зазначений договір не є кредитним, однак, його наслідком, на думку відповідача, стала наявність у позивача кредитної заборгованості. Отже, цей договір призвів до наслідків, які не були передбачені договором. Позивач вказує, що за анкетою-заявою, підписаною 15.09.2010, позивач отримала дебетову картку, яка дозволяє використовувати кошти доступного залишку депозитного рахунку, на основі якого вона емітована, а відтак, в даному випадку не можна застосовувати норми, які регулюють правовідносини в сфері кредитування. Разом з цим, відповідач подавав позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором від 15.09.2010. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у справі № 753/10149/22 від 23.05.2023 апеляційну скаргу Бережної Наталії Миколаївни в інтересах Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково, а саме: змінено та викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В Постанові зазначено, що розрахунок заборгованості, який додано позивачем до позовної заяви не підтверджено жодним первинним документом. Крім того, не містять посилань на відомості, які б дали змогу ідентифікувати особу. Не зважаючи на те, судовими рішеннями встановлено, що договір, укладений між позивачем та відповідача, не є кредитним договором, а є договором про надання банківських послуг. Однак, на думку позивача, відповідач продовжує протиправні дії з намагання стягнути з позивача заборгованість за кредитним договором. Про договір від 11.11.2015 позивачу нічого не відомо, оскільки позивач не укладала з відповідачем жодних кредитних договорів. Відповідач вважає кредитним договором договір про надані банківських послуг, під час виконання якого, на думку банку, було надано кредит. Судовими рішеннями не встановлено наявність такого договору, а встановлено існування лише договору про надання банківських послуг. Оскільки відповідач вимогає у позивача повернути заборгованість за кредитним договором, він порушує право на належне виконання стороною (відповідачем) зобов`язання за договором про надання банківських послуг. Отже, вимагаючи з позивача сплатити заборгованість за кредитним договором, банк порушує право на належне виконання договору. З врахуванням зазначеного позивач звернулась до суду за захистом своїх прав. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статей 11, 15 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, при цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Як правило, особа, чиї права порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України та не є вичерпним. За змістом пункту 3 частини другої цієї статті способами захисту цивільних прав та інтересів є зокрема й припинення дії, яка порушує право. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Згідно зі статтею 16 ЦК України, захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Так, Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) зроблено висновок, що «критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта». Принцип ефективності закріплений у ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосований судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів правомочної особи. Постановою Великої Палати Верховного суду від 25 травня 2021 року у справі №200/14342/18 визначено «Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи)». Таким чином, тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання протиправними дій зі стягнення заборгованості, зобов`язання відповідача припинити дій зі стягнення заборгованості, та зобов`язання відповідача в частині приведення у відповідність до Постанови Київського апеляційного суду у справі №753/10149/22 від 23.05.2023 року облік і звітність банку в частині ділових відносин з Позивачем перед Національним банком України, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Відтак, суд вважає, що дана позиція сторони відповідача є обгрунтованою та погоджується з нею. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Також ЄСПЛ зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що стороною позивача належним чином не було доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідач вчиняє протиправні дії відносно позивача. Позивачем не долучено до матеріалів справи доказів примусового стягнення на момент ухвалення рішення заборгованості. Відтак, позиція сторони позивача щодо того, що відповідач не має права стягувати заборгованість за користування кредитними коштами є необґрунтованою та належним чином не сформованою. Окрім цього, на думку суду, у позивача наявне рішення щодо взаємновідносин позивача з відповідачем в контексті звернення до суду та в межах тих вимог з якими Банк звертався, а тому на момент ухвалення рішення суду у справі відсутні докази, а у суду підстави вважати, що на даний момент наявний спір щодо заборгованості позивача перед відповідачем. Також, суд вважає, що в загальному позиція позивача є досить необгрунтованою, належним чином не сформованою та обраний спосіб захисту, на думку суд, є не вірним. З врахуванням зазначених підстав позовні вимоги позивача є необґрунтованими, передчасними, а тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed