Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

17 серпня 2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] із вимогами про стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в доларах США у розмірі 3566, 79 доларів США (а. с. 1-3 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 11 лютого 2021 року, [PERSON] надав в борг [PERSON] , грошові кошти в сумі 9 500 доларів США. 15 серпня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору [PERSON] набув право вимоги до боржника зокрема за розпискою від 11 лютого 2021 року укладеною між [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року по справі № 204/6127/22 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у сумі 9 500 доларів США. При цьому, стверджує, що вказане рішення суду відповідачем не виконано. Зазначає, що 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в доларах США (9500 доларів США) відповідно до розрахунку, за період з 11 лютого 2021 року (в межах останніх трьох років до дня розрахунку) по 17 серпня 2023 року (дата розрахунку) становить 716,79 доларів США. Натомість, 1% від суми заборгованості за кожен місяць прострочення, стягнення якого передбачено умовами розписки, за період з 1 лютого 2021 року по 17 серпня 2023 року становить 2850 доларів США. Тому прохає суд стягнути з відповідача 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в доларах США у розмірі 3566, 79 доларів США. Ухвалою суду від 15 вересня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 14 годину 20 хвилин 16 жовтня 2023 року (а. с. 15), копія якої надіслана учасникам справи за вихідним № 29191/21-вих/2/204/3245/23 від 15 вересня 2023 року (а. с. 16). 12 грудня 2023 року на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» повернуто конверти, якими відповідачу направлялася позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 26). Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 27), в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» оголошення про його виклик (а. с. 25), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року у справі № 204/6127/22 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, задоволено частково. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] основний борг за договором позики у розмірі 9500 доларів США. Вирішено питання розподілу судових витрат (а. с. 5-6 та на звороті). Так, вказаний рішенням суду було встановлено, що 11 лютого 2021 року відповідач отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 9500 доларів США, що підтверджується оригіналом розписки відповідача від 11 лютого 2021 рок). У вказаній розписці відповідач зобов`язався повернути [PERSON] борг у повному обсязі до 11 лютого 2022 року включно, а у разі порушення строків виконання зобов`язання, зобов`язався сплатити відсотки у розмірі 1% від суми боргу за кожен місяць прострочки. 15 серпня 2022 року між позивачем та [PERSON] укладено договір відступлення прав вимоги, за яким позивач набув права вимоги за розпискою від 11 лютого 2021 року, що була укладена між первісним кредитором та [PERSON] , в обсязі і на умовах, встановлених розпискою між первісним кредитором та боржником. Вказане рішення суду набрало законної сили 27 червня 2023 року. Відповідно до вимог ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. Таким чином, встановлені рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року у справі № 204/6127/22 обставини не підлягають доведенню під час розгляду даної справи. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.\~2\~ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Приписами ч. 2 ст. 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Звертаючись з вказаним позовом до суду позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на норми статті 625 ЦК України та просив стягнути з відповідача три відсотки річних від простроченої суми за договором позики від 11 лютого 2021 року у розмірі 3566,79 доларів США, посилаючись при цьому на те, що на даний час рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року по справі № 204/6127/22 не виконано, а прострочена сума заборгованості становить 9500 доларів США. Статтею 599\~ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. При цьому, розрахунок 3 % річних здійснюється з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16. Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625\~ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Однак, позивачем не надано суду жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року по справі № 204/6127/22 на теперішній час відповідачем [PERSON] не виконано та заборгованість за вказаним договором позики від 11 лютого 2021 року в повному обсязі не погашена. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами ч. 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відсутність належних, допустимих та достатніх доказів того, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року по справі № 204/6127/22 на теперішній час відповідачем [PERSON] не виконано та заборгованість за договором позики від 11 лютого 2021 року ним в повному обсязі не погашена, виключає можливість застосування судом до відповідача відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов`язання, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, щодо стягнення з нього 3-х % річних, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких достатніх підстав вважати, що відповідач [PERSON] на теперішній час не виконав рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року по справі № 204/6127/22 та не погасив заборгованість за договором позики від 11 лютого 2021 року, що давало б суду підстави притягнути відповідача до передбаченої статтею 625 ЦК України відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов`язання, під час розгляду даної справи судом не встановлено, оскільки в матеріалах справи такі докази відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У частині 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, про що зазначено у частині 7 статті 81 ЦПК України. Оскільки під час розгляду справи не доведено факту невиконання [PERSON] рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року по справі № 204/6127/22 та факту наявності на теперішній час у останнього заборгованості перед позивачем, то у суду відсутні будь-які підстави вважати, що [PERSON] має право вимагати стягнення з відповідача на його користь 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 11 лютого 2021 року у розмірі 3566,79 доларів США. З огляду на викладене, суд доходить до переконливого висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних є недоведеними. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Оскільки відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача. З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане або оспорене іншою особою. Однак, на теперішній час судом не встановлено порушення [PERSON] прав позивача [PERSON] . При цьому, судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси осіб, при доведеності того, що відповідач порушив ці права. З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не надано суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів того, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року по справі № 204/6127/22 на теперішній час відповідачем [PERSON] не виконано та заборгованість за договором позики не погашена, суд доходить переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] , 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 11 лютого 2021 року у розмірі 3566,79 доларів США, задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Водночас, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення із відповідача [PERSON] , 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 11 лютого 2021 року у розмірі 3566,79 доларів США, через що підстави для задоволення позову відсутні. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed