Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання дитини посилаючись на те, що 28 квітня 2015 року, між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб. [INFO] в них з відповідачем народився син - [PERSON] . На теперішній час син проживає спільно із батьком, у зв`язку зі припиненням фактичних шлюбних відносин позивача з відповідачем. Дитина перебуває на повному утриманні батька. Позивач повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. Він проявляє любов та турботу до сина. Відповідач проживає окремо за місцем своєї реєстрації. Виходячи з інтересів дитини, вважає за доцільне залишити сина на його утриманні та вихованні Проживання сина разом зі ним відповідає інтересам дитини та позитивно впливає на психічний та емоційний розвиток. Він має можливість забезпечити належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідач забезпечити не в змозі. Разом з тим, він не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідачем із сином і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб син через розлучення батьків не був позбавлення піклування матері. А тому просив визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом з ним. Представник позивача в останнє судове засідання не з`явилась, до суду подала клопотання в якому просила закінчити розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи, клопотання про відкладення розгляду справи та письмовий відзив на позов від неї до суду не надходили. Третя особа - представник Служби у справах дітей Снятинської міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без участі їх представника, щодо задоволення позову не заперечують. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є троюрідною сестрою позивача, та вказала, що [PERSON] проживає з сином тільки вдвох, мама дитини вже півтора року не з`являється, дитину не відвідує Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач є хорошим другом її сім`ї, вони часто спілкуються та бачаться, вказала, що їй відомо пре те що відповідач вже більше ніж півтора року не підтримує будь яких стосунків з позивачем та їх сином, на зв`язок не виходить. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування останнього судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку з неявкою в це судове засідання всіх учасників справи не здійснювалося. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідившиписьмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною 2 ст.160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.8). З висновку органу опіки та піклування Снятинської міської ради (а.с.75-77) вбачається, що згідно із актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] встановлено, що умови проживання задовільні та відповідають інтересам дитини. Малолітній [PERSON] проживає разом із батьком, який належно доглядає за сином та забезпечує його всім необхідним для нормального життя та розвитку. Дитина має окрему кімнату. Відповідно до довідки виданої Снятинським ЗДО « Золотий ключик» [PERSON] відвідує дошкільний заклад освіти, приводить та забирає дитину батько, а також відвідує батьківські збори. Мати дитини проживає окремо від сім`ї. Разом з цим мати [PERSON] з`явилася до Служби у справах дітей і в письмовій заяві вказала, що не заперечує щоб її син [PERSON] проживав з батьком [PERSON] . На підставі вищевикладеного, орган опіки та піклування Снятинської міської ради, вважає за доцільне залишити розгляд питання про визначення місця проживання дитини на розсуд суду. Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства") батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.7 та ч.8 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.9 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Суд також бере до уваги, що позивач самостійно займається вихованням малолітнього сина, піклується про нього, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з батьком, який фактично проживає з ним, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. Відповідно до ст.157 ч.3 СК України, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, а також те, що на даний час малолітній син проживає з батьком, за місцем проживання дитини створені всі необхідні умови, суд приходить до висновку про необхідність визначити місця проживання [PERSON] разом з батьком - [PERSON] , задовольнивши позовні вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: approved