Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

Позивач, 01 вересня 2023 року звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просить: стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» на його користь безпідставно набуті кошти в розмірі 10588 грн. 11 коп., стягнуті за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н.С. від 17 грудня 2019 року, зареєстрованим в реєстрі за №32587; стягнути з Приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Т.В. на свою користь кошти у розмірі 1558 грн. 81 коп. стягнуті за вищевказаним виконавчим написом. Вимоги позову обґрунтував тим, що 06 квітня 2013 року уклав з ПАТ «Дельта Банк» заяву №002-10201-060413 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та йому було надано кредитний ліміт шляхом перерахування кредитних коштів у сумі 5000,00 грн. на картковий рахунок клієнта № [NUMBER] у ПАТ «Дельта Банк». Вказаний кредит був наданий на строк до грудня 2015 року та до цього строку ним був повернутий у повному обсязі. Жодних вимог щодо заборгованості банк йому не пред?являв, оскільки будь-яка заборгованість у нього була відсутня, жодних письмових вимог він ніколи не отримував. Крім того, відповідно до п.6 заяви №002-10201-060413, він надав банку право списання грошових коштів з будь-якого рахунку в разі виникнення заборгованості та для її погашення. Про існування боргу йому стало відомо лише 16 листопада 2019 року, після отримання постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження та стягнення заборгованості з його заробітної плати. З отриманих у виконавця копій документів дізнався, що за ним рахується заборгованість за кредитом ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» та приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С., 17 грудня 2019 року вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №32587, на підставі якого відкрито виконавче провадження. Однак, кредитний договір від 06 квітня 2013 року №6002-10201-060413 не був нотаріально посвідчений, хоч однією з умов для одержання виконавчого напису є подання оригіналу нотаріально посвідченої угоди. Також до кредитного договору не додано жодних документів, що підтверджують безспірність заборгованості. З моменту виникнення в ПАТ «Дельта Банк» права вимоги минуло більше трьох років, тому заява подана банком поза межами встановленого законом трирічного строку. Після закінчення строку сплати кредиту, якби існувала заборгованість, банк повідомив би його або звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, але цього не відбулося. Вважаючи, що нотаріус вчинив оскаржуваний виконавчий напис всупереч чинному законодавству, оскільки відсутні підстави вважати безспірною нараховану суму боргу він звернувся до Знам?янського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовною заявою до ТОВ «Фінансова компанія «Аланд», ПАТ «Дельта банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н.С., приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Т.В. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 03 вересня 2020 року Знам?янським міськрайонним судом Кіровоградської області ухвалено рішення (заочне) у справі №389/649/20 (рішення суду набрало законної сили 06 жовтня 2020 року), яким визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. 17 грудня 2019 року та зареєстрований у реєстрі за №32587, про стягнення з нього на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» заборгованості в розмірі 10588 грн. 11 коп. Також стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Аланд», ТОВ «Дельта банк», приватного нотаріуса Хари Н.С. та приватного виконавця Золотарьової Т.В. судовий збір, з кожного по 210 грн. У зв`язку з визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, відпали правові підстави для набуття стягувачем коштів, примусово стягнутих на виконання вказаного виконавчого напису, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню у зв?язку з чим, до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України. Згідно зі звітом про здійснення відрахування та виплати військової частини [NUMBER] від 15 грудня 2021 року №115, з його грошового забезпечення за виконавчим документом №32587 від 17 грудня 2019 року за постановою приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової T.B. №61094197 від 06 грудня 2020 року в період з березня 2020 року по липень включно 2020 року відраховано грошові кошти в сумі 12146,92 грн., з яких сума заборгованості в розмірі 10588,11 грн.; витрати в сумі 500,00 грн.; винагорода приватного виконавця в сумі 1058,81 грн. Оскільки виконавчий напис нотаріуса в судовому порядку визнано таким, що не підлягає виконанню, підстава, на якій відповідачі стягнули з нього грошові кошти відсутня (ст.1212 Цивільного кодексу України). Він звертався з письмовою заявою до приватного виконавця Золотарьової Т.В. з приводу повернення йому стягнутих з нього коштів по виконавчому провадженню та отримав письмову відповідь від 23 березня 2021 року за №2390/ACBII №61094197, про те що стягнуті грошові кошти за виконавчим документом перераховувались стягувачу на вказані ним рахунки, стягнуті з нього кошти на підставі виконавчого документа розподілялись відповідно до ст.45 «Про виконавче провадження», а саме: у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій, у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10% фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми, тому приватним виконавцем не вбачається за можливе повернення стягнутих коштів по виконавчому провадженню. Отже, стягнуті з нього кошти на підставі виконавчого напису на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» з урахуванням визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» та приватним виконавцем Золотарьовою Т.В. йому не повернуті до теперішнього часу, тому він змушений звернутись до суду з даною позовною заявою про стягнення коштів з ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» та приватного виконавця Золотарьової Т.В. на його користь. Позивач у судове засідання не з`явивсяся, подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив проводити розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти винесення заочного рішення. Представник відповідача - ТОВ «Фінансова компанія «Аланд», відповідач приватний виконавець Золотарьова Т.В. у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому порядку, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позов не подали, будь-які клопотання від них не надходили. Третя особа у судове засідання також не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому порядку, причини неявки суду не повідомила, пояснень по суті спору не надала. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що приватним виконавцем виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьовою Т.В. за заявою стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» відкрито виконавче провадження №61094197 з примусового виконання виконавчого напису №32587, виданого 17 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. про стягнення з боржника [PERSON] на користь стягувача заборгованості в розмірі 10588 грн. 11 коп. 06 лютого 2020 року приватним виконавцем Золотарьовою Т.В. винесено ухвалу про зверненя стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою постановлено звернути стягнення на доходи боржника [PERSON] , який отримує дохід у в/ч [NUMBER] . Здійснювати пропорційне відрахування із заробітної плати боргу в розмірі 10588 грн., винагороди приватного виконавця у розмірі 1058 грн.81 коп., витрат виконавчого провадження у розмірі 500 грн. 00 коп., у розмірі 20% від заробітної плати до виплати загальної суми боргу. Під час здійснення виконавчого провадження №61094197 на підставі вказаної постанови від 06 лютого 2020 року ззаробітної плати [PERSON] за період з 01 січня 2020 року - 31 липня 2020 року було утримано 12146 грн. 92 коп., з яких: 10588 грн. 11 коп. заборгованість за виконавчим написом; 500 грн. 00 коп. витрати; 1058 грн. 81 коп. винагорода. Зазначенене підтверджується даними звіту про здійснення відрахування та виплати від 15 грудня 2021 року зробленим в/ч [NUMBER] . Рішенням Знам`янського\~міськрайонного суду\~Кіровоградської області\~від 03\~вересня 2020\~року,\~яке набрало\~законної сили\~06\~жовтня 2020\~року (справа\~ЄУН 389/649/20), визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, який вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. 17 грудня 2019 року та зареєстрований у реєстрі за №32587, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» заборгованості у розмірі 10588 грн. 11 коп. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьовою Т.В., 25 вересня 2020 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №61094197 на підставі в.5 ч.1 ст.39, ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження». У відповіді на заяву [PERSON] приватний нотаріус Золотарьова Т.В. вказала, що стягнуті з нього кошти на підставі виконавчого документа розподілялись у відповідності до вимог ст.45 ЗУ «Про виконавче провадження». Кошти за виконавчим документом перераховано стягувачу на вказаний розрахунковий рахунок. Одночасно стягувачу повернуто суму авансового внеску, витраченого на витрати виконавчого провадження. Разом з тим, у відповідності до вимог ст.31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» в процесі здійснення виконавчого провадження з нього стягнуто суму основної винагороди, яка є доходом приватного виконавця (фактично заробітною платою) за вчинення виконавчих дій (здійснену роботу). З отриманої грошової суми - основної винагороди приватного виконавця здійснюється сплата податків і зборів, передбачених чинним законодавством: Податок на доходи фізичних осіб в розмірі 19 %, ЄСВ - 22% та військовий збір в розмірі 1,5 %. З урахуванням зазначеного приватним виконавцем не вбачається за можливе повернення стягнутих з нього коштів по виконавчому провадженню №61094197. Відповідно до ч.1,2 ст.1212\~Цивільного кодексу\~України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Зі змісту статті 1212\~ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення. Положення глави 83\~ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Результат аналізу статті 1212\~ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом нормглави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212\~ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів у сумі, що стягнені з позивача на підставі виконавчого напису нотаріуса, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, отримані відповідачем кошти підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України. Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів. При цьому обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором можуть бути предметом окремого судового розгляду. Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 (провадження № 61-88св21). В даному випадку, правовою підставою набуття відповідачем - ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» коштів утриманих з заробітної плати позивача став спірний виконавчий напис нотаріуса від 17 грудня 2019 року № 32587, який виконанню не підлягає. Тому, правова підстава для отримання ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» грошових коштів відпала, і вказані кошти підлягають поверненню відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України. Як свідчить звіт про здійснення відрахування та виплати в/ч [NUMBER] , а також лист приватного виконавця, із заробітної плати позивача на примусове виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» було утримано 10588 грн. 11 коп. боргу, які підлягають стягненню на його користь з ТОВ «Фінансова компанія «Аланд», як безпідставно набуті. Щодо позовних вимог про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Т.В. коштів у розмірі 1558 грн. 81 коп., суд зазначає наступне. Звертаючись до суду із даною вимогою позивач посилався на вимоги ч.7 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» та вимоги ст.1212 ЦК України. Відповідно до ч.7 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів. Частинами першою, другою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім винятків, установлених цією частиною. Частиною першою статті 18 Закону встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з частиною п`ятою статті 18 Закону під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. Частина 1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Згідно зі статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Приписами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Частиною четвертою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Як встановлено з досліджених матеріалів справи, у провадженні приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Т.В. перебувало виконавче провадження №61094197 з примусового виконання виконавчого напису №32587 від 17 грудня 2019 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С., про стягнення з боржника [PERSON] на користь стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» заборгованості в розмірі 10588 грн. 11 коп. У межах вказаного виконавчого провадження було стягнуто з боржника на користь приватного виконавця грошові кошти у розмірі 500 грн. 00 коп. в рахунок сплати витрат виконавчого провадження та в розмірі 1058 грн. 81 коп. в рахунок сплати винагороди приватного виконавця. Частиною першою статті 42 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. На виконання статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» Постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця. Таким чином, приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження одночасно з постановою про стягнення з боржника основної винагороди приватний виконавець діяв у відповідності до вимог статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». При цьому, вирішення питання про стягнення основної винагороди одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів та витрати виконавчого провадження, що передбачено абзацом другим частини третьої статті 42 вказаного Закону. Відповідно до ч.2 ст.44 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець для здійснення примусового виконання рішень відкриває в банках рахунки, у тому числі за потреби в іноземній валюті, для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів у національній та іноземній валютах та їх виплати стягувачам; зарахування коштів виконавчого провадження; зарахування винагороди. Згідно з частиною третьою статті 44 Закону України «Про виконавче провадження», кошти, зазначені у пунктах 1 і 2 частини другої цієї статті, не є доходом приватного виконавця. Детальний аналіз статті 1212 ЦК України судом був здійснений вище, та суд вказує, що для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. На переконання суду грошові кошти, що були стягнуті з боржника на користь приватного виконавця Золотарьвьої Т.В., не є безпідставно набутими, оскільки підставою набуття коштів є чинна постанова приватного виконавця про стягнення з боржника винагороди та витрат виконавчого провадження. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що в даному випадку відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача стягненням грошових коштів, оскільки вони не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження та основною винагородою приватного виконавця та питання про повернення боржнику стягнутої приватним виконавцем. винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження має вирішуватися не в порядку стягнення безпідставно набутих коштів. Виконавче провадження №61094197 було відкрито приватним виконавцем з дотриманням вимог законодавства, що регулює примусове виконання рішень. Підставою відкриття вказаного виконавчого провадження була заява стягувача про примусове виконання рішення. Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження». Будь-які дії чи бездіяльність приватного виконавця Золотарьової Т.В. під час виконавчого провадження позивачем не оскаржувались, постанови, зокрема, про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно боржника, стягнення з боржника винагороди, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження незаконними не визнавались. Приватним виконавцем на відповідній правовій підставі були отримані кошти, як витрати виконавчого провадження та винагорода приватного виконавця. При виконанні професійних обов`язків, визначених законодавством України, приватний виконавець не мав передумов для звільнення [PERSON] від сплати витрат виконавчого провадження, такі витрати стягнуті з останнього відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження». Підставою для стягнення витрат виконавчого провадження з боржника є факт понесення таких витрат приватним виконавцем для організації та проведення виконавчих дій, а тому відшкодування приватному виконавцю понесених ним витрат не ставиться у взаємозалежність із визнанням виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Окрім цього, частиною 7 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено обов`язок повернення стягнутого виконавчого збору у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Разом із тим, основна винагорода виконавця та витрати виконавчого провадження не є виконавчим збором у розумінні Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», а є різними поняттями, а тому у даному випадку відсутні підстави для застосування положень ч.7 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження». З огляду на викладене, позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню, оскільки вказані кошти були набуті приватним виконавцем виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьвою Т.В. на відповідній правовій підставі як витрати виконавчого провадження та винагорода приватного виконавця. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами. У відповідності до положень ч.1\~ст.141\~ЦПК України з відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» на користь позивача підлягає стягненню понесений ним документально підтверджений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 934 грн. 00 коп. Сплачена сума судового збору за позовні вимоги заявлені до Приватного виконавця виконавчого округу Кіровоградської області Золотарьової Т.В. залишається по фактично понесеному, виходячи в задоволенні позову в цій частині. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: partial