Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

Представник Дергачівської міської військової адміністрації Харківського району Харківської області Шенькарук С.М. звернулася до суду із заявою, в якій просить суд визнати спадщину після смерті [PERSON] , у вигляді 1/3 частини будинку [ADDRESS] , відумерлою; передати у власність Дергачівської міської територіальної громади в особі Дергачівської міської ради Харківської області, повноваження якої тимчасово виконує Дергачівська міська військова адміністрація Харківського району Харківської області, відумерлу спадщину після смерті [PERSON] , у вигляді 1/3 частини будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] померла [PERSON] , актовий запис про смерть від 08 грудня 1995 за №610 внесено відділом державної реєстрації актів цивільного стану Люботинського управління юстиції Харківської області. Факт смерті [PERSON] підтверджується Інформацією з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті від 14 червня 2023 року. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина у вигляді 1/3 частина будинку [ADDRESS] , який належить померлій на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Прудянської селищної ради від 22.03.1991 року. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 10.07.2023 року, наданої Дергачівською державною нотаріальною конторою, у Спадковому реєстрі інформація щодо заведеної спадкової справи відсутня. Дергачівська міська військова адміністрація Харківського району Харківської області здійснює повноваження Дергачівської міської ради, її виконавчого комітету та міського голови. Залишену після смерті спадщину у встановлений законодавством термін, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.07.2023 №339360992, ніхто не отримав. Представником заявника [PERSON] надано до суду заяву про розгляд справи без її участі, просила задовольнити заяву про визнання спадщини відумерлою. Дослідивши матеріали справи та подані письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006\~року\~передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року №63566/00 «Проніна проти України» § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини\~Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Відповідно до ч.1\~ст.2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі\~ст. 12 ЦПК України\~та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2\~статті 78 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , актовий запис про смерть від 08 грудня 1995 за №610 внесено відділом державної реєстрації актів цивільного стану Люботинського управління юстиції Харківської області. Факт смерті [PERSON] підтверджується Інформацією з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті від 14 червня 2023 року. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина у вигляді 1/3 частина будинку [ADDRESS] , який належить померлій на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Прудянської селищної ради від 22.03.1991 року. Відповідно до ч.ч. 1, 3\~ст. 5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За змістом ч.ч. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~України\~(2004 року) відносини спадкування регулюються нормами\~ЦК України\~(2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми\~ЦК УРСР 1963 року. Правила\~статті 1277 Цивільного кодексу України\~про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року. Згідно з роз`ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наведеними в листі від 16 травня 2013 року за №24-753/0/4-13, із метою єдності правозастосовної практики і уникнення колізій щодо спадкування державою (ст. 555 ЦК УРСР) та переходу спадщини, визнаної судом відумерлою, у власність територіальної громади (ст. 1277 ЦК), правила абз. 2 п. 5\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~слід застосовувати, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування відповідно до норм\~ЦК УРСР. Таким чином, сплив однорічного строку, встановленого ч. 2\~ст. 1277 ЦК\~та абз. 2 п. 5\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 01 липня 2003 року. У разі відкриття спадщини в період чинності\~ЦК УРСР, нормами якого було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1\~ст. 555 ЦК УРСР\~встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР\~не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Отже, заява про визнання спадщини відумерлою, яка відкрилася до 01 липня 2003 року не може бути задоволена. На підставі викладеного, частини другої\~статті 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року висловив такий висновок про застосування норми права: «Під відкриттям спадщини розуміється настання певних юридичних фактів, зумовлюють виникнення спадкових правовідносин. При цьому як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: (1) часом відкриття; (2) місцем відкриття. Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття спадщини визначаються, зокрема: склад спадщини; коло спадкоємців; матеріальний закон, який буде застосовуватись до спадкових відносин. За загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності\~абзацом 2 пункту 5 Прикінцевих пунктом передбачається виняток. У\~ЦК УРСР\~законодавець, на відміну\~від ЦК України\~та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першої\~статті 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою. З урахуванням того, що в частині першій\~статті 555 ЦК УРСР\~закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абзац 2 пункту 5\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України\~може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм\~ЦК УРСР. Тому однорічний строк, який встановлений частиною другою\~статті 1277 ЦК України\~та в абзаці 2 пункту 5\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 01 липня 2003 року.» На підставі викладеного,

Outcome: dismissed