Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

У вересні\~2022\~року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що 05 травня 2021 року між ним та відповідачем було укладено договір позики №0050521 від 05 травня 2021 року, за умовами якого він передав відповідачу у борг 148428,00 грн., що за курсом на день укладення договору було еквівалентно 5320, 00доларів США , а останній зобов`язується повернути йому борг у строк до 05 листопада 2021 року. На підтвердження укладення договору позики, відповідач надав йому розписку від 05 травня 2021 року. Позивач зазначав, що 05 листопада 2021 року між ним та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору позики №0050521 від 05 травня 2021 року, якою були внесені зміни до п. 1,5,6.1 договору позики №0050521 від 05 травня 2021 року, змінивши суму позики з 148428,00 грн. на 140448,00 грн., що за курсом на день укладення додаткової угоди до договору позики №0050521 від 05 травня 2022 року, було еквівалентно 5320, 00доларів США, про що відповідачем було складено розписку від 05 листопада 2021 року. Вказував, що вони також домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягатиме поверненню у строки та в порядку передбаченому договором позики №0050521 від 05 травня 2021 року, буде відповідати еквівалентну 5320,00 доларів США на дату здійснення платежу. Окрім того, відповідно п.5 договору позики №0050521 від 05 травня 2021 року сторонами був погоджений графік повернення позичальником грошових коштів, відповідно до якого відповідач зобов`язувався сплачувати борг частинами, а саме: - 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 грудня 2021 року включно; - 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 січня 2022 року включно; - 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 лютого 2022 року включно; - 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 березня 2022 року включно; - 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 квітня 2022 року включно; - 111408,00 грн. (еквівалент 4220,00 доларів США) до 05 травня 2022 року включно. З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань між ними було укладено договір застави транспортного засобу. Зазначив, що після спливу строку договору позики №0050521 від 05 травня 2021 року, всупереч погодженому графіку повернення грошових коштів, відповідач борг не повернув, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість, яка станом на дату на час звернення до суду складає 390992,45 грн., з яких: 212268,00 грн. - сума основного грошового зобов`язання, що за курсом банку еквівалентно 5320,00 доларів США; 7514,29 грн. - інфляційні витрати; 1395,73 грн.- три відсотка річних; 169814,40 грн. неустойка у розмірі 1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором від 05 травня 2021 року в розмірі 390992,45 грн., яка складається з: 212268,00 грн. - сума основного грошового зобов`язання, що за курсом банку еквівалентно 5320,00 доларів США; 7514,29 грн. - інфляційні витрати; 1395,73 грн.- три відсотка річних; 169814,40 грн. - неустойка у розмірі 1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості, судовий збір в розмірі 3909,92 грн. та витрати на правничу допомогу. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2023 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики були задоволені частково (а.с. 61-66). Ухвалою суду від 08 вересня 2023 року за заявою [PERSON] заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2023 року було скасовано, справа прийнята до розгляду та призначено підготовче судове провадження (а.с. 112-113). Ухвалою суду від 06 листопада 2023 року підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 152). Представник позивача, діючий за ордером від 22 серпня 2022 року та договору про надання правничої допомоги від 22 серпня 2022 року в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с. 25, 26, 54). Представник відповідача, діючий за ордером від 04 липня 2023 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Раніше надав відзив, в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 70, 120-123). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Судом встановлено,\~що 05\~травня 2021\~року між\~сторонами було\~укладено договір\~позики №0050521\~від 05\~травня 2021\~року,\~за умовами\~якого [PERSON] \~передав [PERSON] у\~борг 148428,00\~грн.,\~що за\~курсом на\~день укладення\~Договору еквівалентно\~5320,00\~доларів США, а останній\~зобов`язувався повернути\~йому борг\~у строк\~до 05\~листопада 2021\~року (а.с. 8-10). На підтвердження укладення договору позики, [PERSON] надав [PERSON] розписку від 05 травня 2021 року, яка дублює умови договору позики №0050521 від 05 травня 2021 року (а.с. 11-12). Встановлено, що 05 листопада 2021 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору позики №0050521 від 05 травня 2021 року, якою були внесені зміни до п. 1,5,6.1 договору позики №0050521 від 05 травня 2021 року, а саме була змінена сума позики з 148428,00 грн. на 140448,00 грн., що за курсом на день укладення додаткової угоди до договору позики №0050521 від 05 травня 2022 року, було еквівалентно 5320, 00доларів США, про що відповідачем також було складено розписку від 05 листопада 2021 року (а.с. 17-18, 19-20). Крім того, сторони також домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягатиме поверненню у строки та в порядку передбаченому договором позики №0050521 від 05 травня 2021 року, буде відповідати еквівалентну 5320,00 доларів США на дату здійснення платежу. Також, відповідно п.5 договору позики №0050521 від 05 травня 2021 року сторонами був погоджений графік повернення відповідачем грошових коштів, відповідно до якого відповідач зобов`язувався сплачувати борг частинами, а саме: - 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 грудня 2021 року включно; - 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 січня 2022 року включно; - 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 лютого 2022 року включно; - 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 березня 2022 року включно; - 5800,00 грн. (еквівалент 220,00 доларів США) до 05 квітня 2022 року включно; - 111408,00 грн. (еквівалент 4220,00 доларів США) до 05 травня 2022 року включно. Встановлено, що з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу (а.с. 13-16). Позивач свої зобов`язання за договором позики №0050521 від 05 травня 2021 року виконав та передав відповідачу у борг грошові кошти в розмірі 140448,00 грн. Згідно з частинами першою та третьою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підтвердження невиконання відповідачкою взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики представник позивача надав суду належним чином завірені копії договору позики від 05 травня 2021 року та додаткової угоди від 05 листопада 2021 року до договору позики від 05 травня 2021 року, а також копії розписок відповідача від 05 травня 2021 року та від 05 листопада 2021 року, які дублюють договір позики від 05 травня 2021 року та додаткової угоди від 05 листопада 2021 року до договору позики від 05 травня 2021 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. Строк повернення відповідачем коштів за договором позики від 05 травня 2021 року встановлений до 05 листопада 2021 року, а по додаткової угоди до договору позики від 05 травня 2021 року до 05 травня 2022 року. Встановлено, що відповідачем було здійснено частково погашення боргу в розмірі 57786,18 грн., що підтверджується квитанціями (а.с. 78, 79, 80, 81, 82, 83, 84, 84, 86, 87, 89). З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що наявність договору позики від 05 травня 2021 року, додаткової угоди від 05 листопада 2021 року до договору позики від 05 травня 2021 року, розписок від 05 травня 2021 року та від 05 листопада 2021 року у позивача та відсутність їх у відповідача є доказом факту невиконання грошових зобов`язань з боку останнього. Отже, суд вважає, що відповідач не виконав у повному обсязі свої зобов`язання за договорами позики від 05\~травня 2021\~року та додаткової угоди від 05 листопада 2021 року до договору позики від 05 травня 2021 року, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг в сумі 82661,82 грн. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі 761/12665/14-ц зазначила, що за змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Оскільки за умовами договору позики від 05 травня 2021 року грошове зобов`язання визначено в національній валюті, тобто в гривнях, то у суду не має повноважень щодо стягнення суми боргу з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, в період з 01 травня 2021 року відповідач безпідставно користується коштами у розмірі 82661,82 грн., що належать позивачу. В силу наведеного, у позивача виникло право вимагати від відповідача сплати інфляційних втрат та 3 % річних за користування грошовими коштами у розмірі, наведеному у розрахунку заборгованості. Будь-яке зобов`язання, що зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням, незалежно від правових підстав його виникнення і в випадку його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону (ст. 625 ЦК України) нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція наведена у рішенні Верховного Суду України по справі № 6-113цс14 від 1 жовтня 2014 року. Великою Палатою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зроблено висновок щодо можливості застосування положень ст. 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 577/5360/15-ц зроблено висновок, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Також суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц відповідно до якої формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 цього Кодексу. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35). Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає. З урахуванням вищевикладеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення. Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу. Сума трьох процентів річних розраховується за формулою: (сума боргу х 3 % х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році). Крім того, відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором, Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Згідно п. 11 Договору позики від 05 травня 2021 року у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості, тому позивач відповідно до вимог договору має право на нарахування відсотків за вказаним договором позики. Судом встановлено, що загальна сума заборгованості відповідачки за договором позики від 05 травня 2021 року та додаткової угоди від 05 листопада 2021 року складає 142030,90 грн., яка складається з основного боргу у розмірі 82661,82 грн., грн., пені за прострочення зобов`язання за період з 06 грудня 2021 року по 07 лютого 2022 року в розмірі 56295,04 грн., інфляційних витрат за період з 06 грудня 2021 року по 07 лютого 2022 року в розмірі 1678,31 грн.; трьох відсотків річних у розмірі 1395,73 грн. Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 142030,90 грн. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачки на його користь понесених ним витрат на правничу допомогу, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до розрахунку витрат на правову допомогу розмір компенсації витрат на правничу допомогу складає 15000,00 грн., що підтверджується договором про надання правничої допомоги №22/08-1 від 22 серпня 2022 року, актом наданих послуг від 28 березня 2023 року та квитанцією про оплату від 28 березня 2023 року (а.с. 54, 55, 56). Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то витрати нам правничу допомогу підлягають стягненню в розмірі 7500,00 грн. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. При зверненні до суду позивачем сплачено судовій збір в розмірі 1552,25 грн., які слід стягнути з відповідача.

Outcome: partial