Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася із позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Броварської міської ради Броварського району Київської області та Орган опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області про визначення місця проживання дітей разом із батьком, про стягнення аліментів з матері на утримання дітей. Позов мотивований тим, що 24.04.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис за №139. Від даного шлюбу у сторін народилися діти, дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.09.2021 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу, дітей матеріально забезпечував тільки позивач. У свою чергу, відповідач участь у вихованні дітей не приймає, не цікавиться їх життям, навчанням, фінансово не допомагає. Відповідач фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання дітей. 27.04.2022 року позивач зареєстрував шлюб із [PERSON] , після чого у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Всі діти проживають разом із позивачем та його сім`єю у приватному будинку, який належить дружині позивача, за адресою: [ADDRESS] . У свою чергу, відповідач не має жодного майна, зокрема де б могли проживати діти із нею, не працює, а тому представник позивача просить суд визначити місце проживання дітей із позивачем. Також, враховуючи, що відповідач ухиляється від покладення на неї обов`язку утримувати та виховувати дітей, представник позивача просить суд стягнути з неї аліменти на користь позивача на утримання дітей у розмірі 1/3 частки від доходів відповідача, а в подальшому у розмірі частки на утримання сина [PERSON] . Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, а також просить суд позовні вимоги задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причину неявки суд не повідомила. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області в судове засідання не з`явився, подав до суду письмове пояснення в якому просить суд розглянути справу без його участі. Крім цього, також подали до суду Висновок про визначення місця проживання дитини разом із позивачем. Вивчивши заяву, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст.55), Цивільному кодексі України (ст.16), Цивільному процесуальному кодексі України (ст.4). Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 24.04.2009 року, шлюб між [PERSON] і [PERSON] був зареєстрований 24.04.2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис за №139, після чого остання змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 23). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.09.2021 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано (а.с. 24, 25). Із повторних Свідоцтв про народження серій [NUMBER] та №470761 від 10.02.2022 року, батьками [PERSON] , [INFO] та [INFO] є [PERSON] і [PERSON] (а.с. 26, 27). Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 27.04.2022 року, шлюб між [PERSON] і [PERSON] був зареєстрований 27.04.2022 року у Броварському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис за №216 (а.с. 28). Згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.08.2022 року батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] і [PERSON] (а.с. 29). Із Акту обстеження житлово-побутових умов від 29.09.2022 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 2009 року народження, [PERSON] , 2014 року народження та [PERSON] , 2022 року народження (а.с. 30). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №323436398 від 20.02.2023 року, житловий будинок [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с. 31, 32). Із Характеристик на [PERSON] , [INFO] і на [PERSON] , [INFO] слідує, що батько дітей [PERSON] приділяє велику увагу дітям, навчанням і вихованням займається батько (а.с. 33-35). Згідно Висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом із батьком [PERSON] , затвердженого Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області №41 від 09.01.2024 року, Орган опіки та піклування Броварської міської ради Броварського району Київської області вважає за доцільне визначити місце проживння малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України). За положеннями частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч. 1 ст. 161 СК України). Згідно з частиною четвертою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. В силу приписів частини другої статті 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з положеннями частин другої, восьмої, дев`ятої, десятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). На переконання суду, проживання спільної дитини сторін з батьком відповідатиме принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про задоволення вимоги представника позивача про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом із позивачем, тобто з батьком [PERSON] . Щодо визначення місця проживання іншої дитини [PERSON] , то суд зазначає, що за положеннями статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1 ст.161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно ч.2, 3 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Таким чином, беручи до уваги вищезазначені норми права, слід прийти до висновку, що спір про визначення місця проживання дитини віком від 10 до 14 років визначається органом опіки та піклування або судом, а визначення місце проживання дитини, яка вже досягла 14 років, визначається нею самою, а отже рішення суду в такому випадку законом не передбачено. Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що позовна заява представника позивача щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення. Що стосується іншої частини позову, а саме стягнення із відповідача аліментів, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. В частині 2 цієї статті зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 рокуі набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Таким чином, аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи об`єктивності та справедливості, норми Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», суд приходить до висновку, що заявлений розмір аліментів у розмірі 1/3 частки від всіх видів доходів (заробітку) відповідача є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей. Що стосується стягнення аліментів із відповідача в подальшому у розмірі частки від всіх видів доходів (заробітку) на утримання сина [PERSON] , то суд вважає, що така вимога представника позивача базуються лише на припущеннях про те, що право може бути порушене на майбутнє, а тому позов в цій частині є необгрунтованим у задоволенні якого слід відмовити. Крім цього, суд звертає увагу представника позивача на те, що ч.3 ст.183 СК України передбачено, що якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Outcome: approved