Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

19.06.2017 року ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 13.05.2016 року з [PERSON] був укладений кредитний договір 13.05.2016-000000123, відповідно до якого кредитор зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити плату за користування. Розмір кожного траншу, плата за користування ним та термін повернення траншу визначаються у відповідних заявках позичальника, погоджених кредитором. Відповідно до п. 1.3 підтвердження заявки від 27.10.2016 року до кредитного договору 13.05.2016р., кредитор зобов`язався передати позичальнику транш у розмірі 4000 гривень на 14 календарних днів, з кінцевим терміном повернення траншу до 09.11.2016 року та платою за користування траншем у розмірі 4000 гривень. 27.10.2016 року позивач видав відповідачу транш у розмірі 4000 гривень. В подальшому, позивач своїм рішенням відповідно до п. 5.1 кредитного договору та підтвердження заявки до договору дозволив перенесення строків повернення траншу до 08.12.2016 року, за що відповідач сплатив додаткову плату за користування траншем у розмірі 1120 гривень, чим підтвердив свою згоду на перенесення таких строків. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в порушення умов договору відповідач не сплатив заборгованість та пеню, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 17952,77 грн, але скористувавшись своїм правом просить пеню стягувати в неповному обсязі, що становить 16,416,77, а лише частково у розмірі 9973,76, а тому просить стягнути на користь позивача 14960,64 гривень, що складають 4986,88 грн заборгованість за кредитом, з урахуванням плати за користування траншем та часткової пені, а також судові витрати в розмірі 1600 гривень. Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11.09.2017 року по цивільній справі заявлені вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором та пенею задоволено, крім того, стягнуто судові витрати у вигляді сплати судового збору. Ухвалою суду від 21.12.2023 року заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11.09.2017 року за позовом ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за договором кредиту скасоване, справа призначена до розгляду в спрощеному провадженні. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, суду пояснив, що договір кредитування був укладений безпосередньо з відповідачкою у відділенні ТОВ «Споживчий центр», де вона отримала готівкою кредитні кошти, також безпосередньо у відділенні підтвердила заявку до укладеного договору, погашення кредиту також на той час відбувалося у відділенні ТОВ «Споживчий центр». У зв`язку з неналежним виконання кредитних зобов`язань просить позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачка просила у позові відмовити, оскільки з позивачем жодних кредитних відношень не має, договори не укладала. На поставленні питання відповідачка відповіла, що підписи, виконанні від її імені на кредитному договорі від 13 травня 2016 року, на підтвердженні заявки від 26.10.2016 року, на видатковому касовому ордері дуже схожі на її, але вона такого не пам`ятає; анкетні дані, зазначені в цих документах належать їй. Представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем не надано додаткових угод до договору та відомостей на погашення кредиту, в порядку виконавчого провадження з відповідачки вже стягнуто понад 8000 грн., цього майже ніж достатньо позивачеві. На час розгляду вже витекли усі строки позовної давності, з часу укладання кредиту по цей день пройшло майже 8 років, тому підстав для стягнення заборгованості не має. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Судом встановлено, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами 13.05.2016 року був укладений договір № 13.05.2016-000000123, згідно умов якого позивач зобов`язується надати кредит відповідачу у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а відповідач зобов`язується повернути кредит та сплатити плату за користування. Розмір кожного траншу, плата за користування ним та термін повернення траншу визначаються у відповідних заявках відповідача, погоджених позивачем. Сума першого траншу становить 2500 гривень. Строк- 14 календарних днів. Сплата за користування траншу становить 700 грн. Згідно п.1.2. розмір кожного траншу, плата за користування ним та термін повернення (крім першого) визначаються відповідних заявах позивальника, погоджених кредитором. \~ \~ \~ \~27 жовтня 2016 року сторони уклали підтвердження заявки до кредитного договору№ 13.05.2016-000000123 ( відповідно до п.1.2 договору від 13 травня 2016 року) , за умовами якого [PERSON] надано транш 4000 грн , строк користування траншем становить 14 календарних днів з дати надання траншу, плата за користування траншем становить 1120 грн. \~ \~ \~ \~ \~\~\~\~Позивач виконав обов`язок перед відповідачем, відповідно до умов договору, видавши відповідачу 27.10.2016 року транш у розмірі 4000 гривень, що підтверджується видатковим касовим ордером № 2539 від 27.10.2016 року, чим виконав свої зобов`язання своєчасно та в повному обсязі. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ухиляється від виконання зобов`язань за кредитним договором і заборгованість за договором не погашає, через що виникла заборгованість за траншем та за платою за користування траншем, яка станом на 6 червня 2017 року складає 17952,77 гривень. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. \~ \~ \~ \~За змістом ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його строк, встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно\~ст. 611 ЦК України\~при порушенні зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. \~\~ \~ \~ \~ \~\~\~Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Частиною 1\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку встановленим договором. \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 5.1. кінцевий строк повернення траншу пролонгований до 8 грудня 2016 року . П.5.4. договору передбачено, що за порушення строків повернення кредиту та плати за користування ним позичальник сплачує кредитору додатково до встановленої плати за користування кредитом пеню з розрахунку 2,00% за кожен день прострочення платежу. \~ \~ \~ \~Доводи відповідачки щодо відсутності між нею та позивачем кредитних зобов`язань є голослівними, та не можуть бути прийняти судом до уваги, оскільки жодних доказів на спростування підписів, виконаних від її імені, суду не надано, у судовому засідання остання зазначила, що підписи на кредитному договору від 13 травня 2016 року, заяві від 27 жовтня 2016 року, видатковому касовому ордері від 27.10.2016 року схожі на її, хоча вона й має певні сумніви, зазначені відомості позичальника - [PERSON] , місце проживання: [ADDRESS] , ІПН [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , виданий РВ ЗМУГУМВС України 1 червня 2010 року належать їй, випадків викрадання її документів не було. \~ \~ \~ \~Отже, враховуючи викладене, а також те й що за зазначеними кредитними договорами відбувалося певне погашення кредитних коштів, кредитний договір недійсним в установленому порядку не визнавався, суд вважає доведеним, що між сторонами було укладено кредитний договір, який належним чином з боку відповідача не виковувався. \~ \~ \~ \~При цьому суд погоджується з наданими позивачем розрахунками заборгованості, оскільки вони відповідають умовам укладеного між сторонами кредитних договорів та не спростовані відповідачем, що є його процесуальним обов`язком. У разі заперечення таких доводів відповідач не був позбавлений можливості надати свої докази. Заява представника відповідача щодо застосування позовної давності не може бути задоволена, оскільки за ст. 256 ЦК України, за якими позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що боржник отримав грошові кошти 27.10 2016 року, строк договору скінчився 8 грудня 2016 року, з позовом представник позивача звернувся 19.06.2017 року - підстави для застосування позовної давності відсутні. Сплив трьох річного строку на час розгляду справи , а не на час звернення позивача з позовом до суду, є нічим іншим як хибним тлумаченням представником відповідача зазначених норм права. \~\~\~\~Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на законі та знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, через що позов слід задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за договором в сумі 14960,64 гривень. У зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача. Крім того, враховуючи , що заочне рішення суду від 11 вересня 2017 року( Справа 2/337/1096/2017, ЄУН 337/2102/17), на виконання якого був отриманий виконавчий лист 2/337/1096/2017, виданий 25.10.2017 року примусово виконувалося органами виконавчої служби, на час ухвалення рішення сторони не надали відомостей про розмір отриманих коштів позивачем, суд вважає за доцільне зазначити в рішенні, що при виконанні рішення суду слід врахувати суми, отримані ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» в порядку виконання заочного рішення суду від 11 вересня 2017 року ( Справа 2/337/1096/2017, ЄУН 337/2102/17), на виконання якого був отриманий виконавчий лист 2/337/1096/2017, виданий 25.10.2017 року. \~\~\~\~На підставі викладеного та

Outcome: approved