Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 02 жовтня 2015 року вони з відповідачкою уклали шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 142. Подружжя має спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Позивач в позові зазначив, що подружні стосунки з відповідачкою протягом останніх років не склалися та сторони з червня 2022 року припинили шлюбні стосунки та ведення спільного господарства. Подальше подружнє життя є неможливим. Позивач в судове засідання не з`явився, а згідно поданої заяви просив розглянути справу без його участі та позов задовольнити (а.с.30,31). Представник позивача адвокат Скоробогатова Д. В. в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні до початку розгляду справи по суті позов визнала, не заперечувала проти розірвання шлюбу зазначивши, що обставини які перешкоджають розірванню шлюбу згідно положень ст. 110 Сімейного кодексу України відсутні. Також пояснила суду, що шлюбні стос нукни з позивачем припинені в березні 2023 року, проти чого не заперечувала представник позивача. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 02 жовтня 2015 року, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 142 (а.с.16). У період зареєстрованого шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.17). Судом встановлено, що сімейно-шлюбні стосунки між подружжям припинені з березня 2023 року, що підтвердила представник позивача та відповідачка в судовому засіданні. Також судом було встановлено, що позивач є громадянином Естонської Республіки (а.с.5-11). Статтею 496\~ЦПК України\~передбачено,\~що іноземці,\~особи без\~громадянства,\~іноземні юридичні\~особи,\~іноземні держави\~(їх\~органи та\~посадові особи)\~та міжнародні\~організації (далі\~-\~іноземні особи)\~мають право\~звертатися до\~судів України\~для захисту\~своїх прав,\~свобод чи\~інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених\~Конституцією\~та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Позивач має зареєстроване місце проживання в м. Дніпро (а.с.11), а відповідачка має зареєстроване місце проживання на території Солонянського району (а.с.24), тому справа про розірвання шлюбу територіально підсудна Солонянському районному суду Дніпропетровської області. Під час вирішення питання щодо того, право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом, суд керувався тим, що ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що вибір права це вибір учасників правовідносин визначити право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом, а іноземним елементом, в свою чергу, є ознака, яка характеризується такою формою при якій, хоча б один учасник правовідносин є іноземцем. Оскільки судом встановлено, що позивач є громадянином Естонської Республіки, то відповідно до ст. 63 зазначеного Закону припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. В той же час ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Оскільки позивач та відповідачка не мають спільного особистого закону подружжя, оскільки є громадянами різних держав, то суд вважає, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу до спірних правовідносин слід застосовувати право держави Україна, оскільки як позивач так і відповідачка на час розгляду справи мають зареєстроване місце проживання на території вказаної держави, тобто мають останнє спільне місце проживання. Спір про поділ майна та про місце проживання дитини на даний час - відсутній. Примиритися сторони не бажають, про що свідчить та обставина, що сторони припинили сімейно-шлюбні відносини та до цього часу не поновили їх. Згідно зі\~ст.\~24\~СК України\~шлюб ґрунтується\~на вільній\~згоді жінки\~та чоловіка.\~Примушування жінки\~та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). За таких підстав, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам як позивача так і відповідачки, а тому є достатні підстави для задоволення позову відповідно до ст.ст.105, 112 Сімейного Кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, у зв`язку із визнанням відповідачкою позову до початку розгляду справи по суті і задоволенням позовних вимог, з неї підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 536 гривень 80 копійок, сплачений ним під час звернення з позовом до суду, а інші 50% судового збору в розмірі 536 гривень 80 копійок слід повернути позивачу з державного бюджету (а.с.4). На підставі викладеного, ст.ст. 105, 112 СК України,

Outcome: approved