Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~У січні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя припинити право спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] та транспортного засобу JEEP WRANGLER 2018 року випуску, державний номер [NUMBER] ; визнати за [PERSON] [INFO] , право особистої власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] [INFO] право особистої власності на транспортний засіб JEEP WRANGLER 2018 року випуску, державний номер [NUMBER] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 04.09.2010 року зареєструвала шлюб з відповідачем. За період шлюбу народилися діти: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . 02 листопада 2020 року сторони придбали квартиру [ADDRESS] . Титульним власником був зазначений відповідач по справі. Також, в період шлюбу 15.09.2021 року був придбаний транспортний засіб JEEP WRANGLER 2018 року випуску, державний номер [NUMBER] та зареєстрований на відповідача по справі, вартість якого складає 889100 грн. Позивач зазначає, що хоча майно було оформлене на відповідача, однак було придбане на спільні кошти подружжя, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначає, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Ухвалою суду від 15 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення цієї ухвали, протягом якого він має право подати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України. Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подав, однак у заяві від 25 січня 2024 року позовні вимоги визнав у повному обсязі. В підготовче судове засідання сторони не з`явилися, в письмових заявах просили справу розглянути за їх відсутністю. Відповідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України Ухвалення за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлено, що 04 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] у Московському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції зареєстровано шлюбу, про що складено відповідний актовий запис №712, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] (а.с. 6). Відповідно до Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Корнійчук О.В. 02 листопада 2020 року та зареєстрованого в реєстрі за № 4012, [PERSON] купив у ТОВ «Компанія з управління активами «Інвестиційні проекти» (ЗНВПІФ «ЖИТЛОБУД-1») двокімнатну квартиру [ADDRESS] . (а.с. 17-18). Згідно п. 3 розділу 1 Договору купівлі-продажу зазначена вартість придбання даної квартири, яка становить 1104030 гривень. Відповідно до п. 17 Договору дружина покупця [PERSON] дала згоду на купівлю квартири, підпис на заяві відповідного змісту було засвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 02.11.2020 року за реєстровим №4010. Заява додана до примірника договору, зберігається в справах приватного нотаріуса. Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 02 листопада 2020 року за № 230619305, право приватної власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] 02 листопада 2020 року, про що внесено запис про право власності за № 38958137 (а.с. 19). Окрім того, відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , 15 вересня 2021 року за [PERSON] зареєстровано право власності на транспортний засіб автомобіль ЈЕЕР WRANGLER 2018 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) [NUMBER] , чорного кольору, державний номерний знак [NUMBER] (а.с. 23-24). Згідно з Висновком про вартість майна суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] вартість транспортного засобу JEEP WRANGLER 2018 року випуску, державний номер [NUMBER] , складає 889100 грн (а.с. 25). Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. У справі, що розглядається, встановлено, що спірне майно, а саме квартира та автомобіль були придбані за час шлюбу сторін. Враховуючи, що жодна зі сторін не спростовувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, суд вважає обґрунтованими доводи позовної заяви про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, незважаючи на те, що титульним власником відповідно до правовстановлюючих документів визначений відповідач [PERSON] . Вирішуючи спір про спосіб поділу спільного майна подружжя, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 1-2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. У справі, що розглядається, позивачем заявлено вимогу про виділу кожному з подружжя по одному з об`єктів права спільної сумісної власності, а саме позивачу квартири, відповідачу автомобіля. При цьому, вартість майна є приблизно рівною. Відповідач із запропонованим позивачем варіантом поділу спільного майна погодився, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи суб`єктний склад, предмет та підстави позову, суд не вбачає підстав для відмови у прийнятті визнання позову, оскільки таке визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд погоджується із запропонованим позивачем та підтриманим відповідачем способом поділу спільного майна подружжя, оскільки об`єкти рухомого та нерухомого майна, набутого сторонами за час шлюбу, є неподільними, тому підлягають поділу шляхом виділення у власність кожного окремі об`єкти рухомого та нерухомого майна. На переконання суду, проводячи поділи спільного сумісного майна сторін шляхом виділу позивачу спірної квартири, а відповідачу автомобіля, суд не виходить за межі позовних вимог, а враховує при визначенні варіанту поділу спірного майна доводи сторін щодо способу такого поділу, тому це не є зміною позовних вимог, а є способом вирішення виниклого спору між сторонами. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та поділу майна подружжя у спосіб, запропонований позивачем, та підтриманий відповідачем. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання цього позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 9965,00 грн. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач позовні вимоги визнав, суд на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України вважає за необхідне повернути позивачу з державного 50% судового збору сплаченого за подання цього позову, тобто 4982,50 грн, тоді як решта судового збору у сумі 4982,50 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved