Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк», найменування якого змінено на АТ «Сенс Банк», в якому просить суд визнати недійсним п. 7.3 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/4425, укладеного між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» від 16.10.2007 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що п. 7.3 Договору визначено, що договір набуває чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Однак дане трактування не відповідає ст.ст. 251, 252 ЦК України. Зазначає, що строк договору та строк зобов`язання мають різну правову природу. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 10 січня 2023 року відкрито загальне позовне провадження і призначено підготовче засідання (а.с. 21). 19.06.2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому не погодився з доводами позивача, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на таке. Умовами кредитного договору визначено кінцевий термін погашення заборгованості по кредиту до 15.10.2022 року. Позивач з умовами договору про надання позики, графіком розрахунку до договору позики та сукупною вартістю позики була ознайомлена, підтвердила свою згоду з такими, підписавши кредитний договір та отримавши кошти внаслідок його укладення. Сторони визначили строк (термін) дії кредитного договору - до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Тобто, оспорюваний п. 7.3 договору відповідає вимогам закону. Крім того наголосив, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності, а також про зміну з 01.12.2022 року найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Підготовче провадження у справі закрито 18.10.2023 року. У судовому засіданні 02.02.2024 року сторони відсутні, про дату час та місце розгляду повідомлялися належним чином, просили розглядати справу за їх відсутності, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, ухвалити рішення на підставі наявних у справі даних. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх наявними у справі письмовими доказами, суд вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 16.10.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/4425 (а.с. 11- 18). Згідно з п. 1.1. Договору кредитор зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами «Транш» зі сплатою 13% річних та комісій, в розмірі і порядку визначеному цим договором в межах максимального ліміту заборгованості до 850 000 доларів США з наступним графіком зменшення максимального ліміту заборгованості кожного 10 числа місяця, починаючи з листопада 2007 року, визначеного у п. 1.1.1. та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 15 жовтня 2022 року на умовах визначених цим Договором. Кредит надається позичальнику на наступні цілі: поточні потреби (п. 1.2 Договору). Згідно з п. 1.3 Договору в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає - з [PERSON] далі - «майновий поручитель», іпотечний договір, за умовами якого поручитель передає кредитору в іпотеку 6-кімнатну квартиру, загальною площею 210,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (п. 1.3.1). Кредитор зобов`язаний: 3.1.1. Протягом одного робочого дня від дати набрання чинності договорами відкрити позичальнику в Київській міській філії АКБ «Укрсоцбанк» позичковий рахунок № [NUMBER] та сплатити з нього розрахункові документи позичальника або видати готівку в межах суми кредиту; Позичальник зобов`язаний: 3.3.6. сплачувати кредитору проценти в розмірі, передбаченому п. 1.1.1. та комісії в розмірах та в порядку, визначеному п.п. 2.6, 2.8 цього Договору; 3.3.8 здійснювати погашення кредиту відповідно до графіку змін максимального ліміту заборгованості, визначеного в п. 1.1.1. У п. 7.3 Договору зазначено, що цей Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Зокрема, відповідно до ч. першої, третьої ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши кредитний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Так, позивачка при укладанні оспорюваного договору була ознайомлена з умовами договору про надання кредиту, графіком розрахунку до договору та сукупною вартістю кредиту. Сторони визначили строк (термін) дії кредитного договору - до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань (п. 7.3). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. На думку суду, підстави для задоволення позову щодо визнання п. 7.3 Договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 16.10.2007 відсутні. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Стаття 267 ЦК України встановлює, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. 16.06.2023 року представник АТ «Сенс Банк» подав заяву про застосування строку позовної давності. Вказав на те, що кредитний договір укладено 16.10.2007 року, а позов про захист прав споживача [PERSON] подала до суду 03.06.2020 року, тобто після спливу позовної давності. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. З урахуванням викладеного, суд погоджується з твердженням представника АТ «Сенс Банк» про те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, оскільки порушення вимог Закону України "Про захист прав споживачів" допущено саме в момент укладення кредитного договору 16.10.2007 р. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №904/3405/19 зроблено висновки, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. Водночас саме на позивача покладений обов`язок доведення тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. При цьому, закон не встановлює порядку за яким суд визнає підстави пропуску позовної давності поважними, зокрема, не вимагає подання окремого письмового клопотання з відповідним проханням про поновлення пропущеного строку, а лише встановлює необхідність належного обґрунтування обставин, які б підтверджували існування об`єктивних непереборних труднощів для своєчасного звернення до суду. З урахуванням вказаного, обставин спірних правовідносин, наданих до суду доказів, суд приходить до висновку, що строк звернення до суду позивачем пропущений, підстави для визнання поважними причин пропуску встановленого законом строку відсутні, а тому у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed