Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

У липні 2023 року позивач звернувся з позовом до АТ «Українська залізниця», в якому просив визнати незаконним наказ АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 року № 389/ос про призупинення дії трудового договору від 29.11.2021 року з [PERSON] , та стягнути з АТ «Укрзалізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (час призупинення дії трудового договору) за період з 01.04.2022 року по 03.10.2022 року у розмірі 126 655 грн. 32 коп., а також судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 29.11.2021 року між сторонами укладено трудовий договір, про що видано наказ № 2949/ос від 26.1.2021 року, відповідно до якого позивача прийнято на посаду головного юрисконсульта відділу договірної роботи та міжнародного співробітництва Юридичного департаменту АТ «Укрзалізниця». Наказом № 1969/ос від 07.11.2022 року позивача було переведено на посаду головного юриста відділу супроводження трудових спорів Юридичного департаменту АТ «Укрзалізниця». У зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України наказом № Ц-42/6 від 24.02.2022 року позивача переведено у режим простою. Наказом № 389/ос від 01.04.2022 року припинено простій та призупинено дію трудового договору від 29.11.2021 року. Наказом № 1363/ос від 26.09.2022 року дію трудового договору було відновлено з 03.10.2022 року по 03.12.2022 року та призупинено дію наказу від 01.04.2022 року № 389/ос на період 03.10.2022 року по 03.12.2022 року. Оскільки діяльність юридичного департаменту за цей період ні на день не припинялася, а призупинення дії трудового договору відбулося лише з позивачем, тому вважає, що його право на працю було порушено. Ухвалою суду від 13 липня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу час для усунення недоліків, а саме для надання квитанції про сплату судового збору (а.с. 27). Після усунення вказаних недоліків (а.с. 31) ухвалою суду від 21 серпня 2023 року у справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судовий розгляд на 26 вересня 2022 року (а.с. 33). 17 жовтня 2023 року від представника відповідача АТ «Укрзалізниця» - Лазаренка В.В. надійшов відзив на позовну заяву з додатками, заява про виклик та допит у якості свідка та клопотання про витребування доказів (а.с. 50-122). У відзиві представник відповідача заперечила проти задоволення позовних вимог. Зазначила, що обсяги господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України критично зменшились, що підтверджується консолідованими фінансово-економічними показниками по АТ «Укрзалізниця» за 1 квартал 2022 року. Актом простою від 24.02.2022 року засвідчено, що у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, з 24.02.2022 року зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання. Наказом АТ «Укрзалізниця» від 24.02.2022 року № Ц-42/6-В встановлено режим простою з 24.02.2022 року до відміни для працівників апарату управління відповідно до додатку № 1. Наказами АТ «Укрзалізниця» вносилися зміни вказаного додатку № 1. Згідно з додатком № 1 [PERSON] встановлено режим простою з 28.02.2022 року, з 01.03.202 року по 31.03.2022 року. Таким чином, вказане підтверджує, що позивач був працівником Юридичного департаменту АТ «Укрзалізниця», робота якого була зупинена у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, відповідно позивач не мав можливості виконувати свої трудові обов`язки. Наказом АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 року № 389/ос у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності простій позивача припинено та призупинено дію його трудового договору з 01.04.2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні. Рішення керівництва зумовлено тим, що [PERSON] був єдиним працівником департаменту, який станом на 24.02.2022 року та станом на дату прийняття рішення про призупинення трудового договору, перебував за кордоном та повертатися наміру не мав. Таким чином, твердження позивача про те, що він хотів працювати, мав таку можливість, а роботодавець позбавив його такого права, є таким, що не відповідають фактичним обставинам. Відсутність позивача на роботі та на території України свідчить про неможливість виконання ним роботи, що унеможливлює її надання. Рішення про роботу у дистанційному режимі АТ «Укрзалізниця» не приймало як з підстав неможливості надання відповідної роботи у зазначений період, так і з міркувань безпеки. Отже, позивач перебував у обставинах неможливості виконання роботи (з огляду перебування його за межами України), АТ «Укрзалізниця» перебувало у обставинах неможливості надання йому робити. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. У зв`язку з тим, що позивача не було незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу, підстави для застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України відсутні. 13 листопада 2023 року у задоволенні клопотань представника відповідача АТ «Укрзалізниця» - Шаповал І.О. про допит свідка та витребування доказів відмовлено, про що зазначено в журналі судового засіданні (а.с. 124-125). 9 листопада 2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 127-130), згідно з якою просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в період призупинення дії трудового договору здійснював свій основний вид діяльності та продовжував працювати. До роботи було залучено 3 працівники, а решта працівників знаходилися в простої. При цьому сама по собі обставина зменшення кількості виконуваної роботи після введення воєнного стану не території України не свідчить про неможливість відповідача забезпечити його роботою. Відповідач перед призупиненням із позивачем трудового договору не з`ясував чи може позивач виконувати трудові відносини і не запропонував іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці. 4 грудня 2023 року від представника відповідача АТ «Укрзалізниця» - Шаповал І.В. надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 135-140), відповідно до яких неможливість відповідача забезпечити позивача роботою полягала в тому, що станом на 24.02.2022 року та станом на дату прийняття рішення про призупинення трудових договорів з працівниками товариства позивач єдиний із співробітників Юридичного департаменту перебував за кордоном та повертатися до України наміру не мав. Після повернення [PERSON] до України на початку серпня 2023 року роботодавцем було вжито всіх можливих заходів для переведення позивача до іншого відділу юридичного департаменту та поновлення дії його трудового договору. Відповідач вважає, що наказ АТ «Укрзалізниці» № 389/ос від 01.04.2022 року про призупинення дії трудового договору [PERSON] є законним та обґрунтованим. Вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які підтверджують заявлено позовні вимоги. У судовому засіданні позивач підтримав позовну заяву, просив задовольнити з підстав, в ній наведених. Представник відповідача Шаповал І.О. в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовної заяви, з підстав наведених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення представників сторін у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що наказом (розпорядженням) АТ «Укрзалізниця» № 2949/ос від 26.11.2021 року [PERSON] прийнято на посаду головного юрисконсульта відділу договірної роботи та міжнародного співробітництва Юридичного департаменту АТ «Укрзалізниця» (а.с. 69). Наказам АТ «Укрзалізниця» № 1969/ос від 07.11.2022 року [PERSON] переведено на посаду головного юриста відділу супроводження трудових спорів Юридичного департаменту АТ «Укрзалізниця» (а.с. 70). Актом простою від 24.02.2022 року засвідчено, що у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, що зумовлено військовою агресією Російської Федерації проти України, з 24.02.2022 року зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі задачі (а.с. 74). Наказом АТ «Укрзалізниця» від 24.02.2022 року № Ц-42/6-В на підприємстві встановлено режим простою з 24.02.2022 року до відміни для працівників апарату управління відповідно до додатку № 1 (а.с. 72-73). Наказом АТ «Укрзалізниця» від 14.09.2023 року № Ц-43/132 внесено зміни до додатку № 1 до наказу АТ «Укрзалізниця» від 24.02.2022 року № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою» (зі змінами) виклавши його в новій редакції (а.с. 75). Так, згідно з додатком № 1 головному юрисконсульту [PERSON]. встановлено режим простою з 28.02.2022; з 01.03.2022 по 31.03.2022 (а.с. 76-77). Наказом АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 року № 389/ос призупинено дію трудового договору від 21.11.2021 року з [PERSON] , головним юрисконсультом відділу договірної роботи та міжнародного співробітництва, починаючи з 01.04.2022 року на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» до припинення або скасування воєнного стану (а.с. 78). Наказом АТ «Укрзалізниця» № 1363/ос від 26.09.2022 року відновлено дію трудового договору [PERSON] , головному юрисконсульту відділу договірної роботи та міжнародного співробітництва Юридичного департаменту, з 03.10.2022 року по 03.12.2022 року, та призупинено дію наказу від 01.04.2022 року № 389/ос на період 03.10.2022 року по 03.12.2022 року (а.с. 88). Наказом АТ «Укрзалізниця» № 740/ос від 28.04.2023 року позивача звільнено із займаної посади за власним бажанням (а.с. 71). Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час. Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України. 15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Частинами першою та другою Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідачем у справі не доведено законність та обґрунтованість наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 року № 389/ос про призупинення дії трудового договору з позивачем, зокрема не доведено, що на час видання оспорюваного наказу, існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її, а тому оскаржуваний наказ є незаконним та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Доводи представника відповідача стосовно того, що станом на 20 липня 2023 року кількість пошкодженого, знищеного та втраченого майна товариства становила 90 556 од. залишковою вартість 17 247 735 298, 60 тис грн., суд не бере до уваги, оскільки не впливають на предмет спору. Крім того, представником відповідача не обґрунтовано із посиланням на відповідні докази, яким чином вказане вплинуло на обсяг обов`язків Юридичного департаменту АТ «Укрзалізниця», та, зокрема, позивача як головного юрисконсульта відділу договірної роботи та міжнародного співробітництва вказаного Департаменту. Також суд відхиляє посилання представника відповідача, що відповідно до консолідованих фінансово-економічних показників АТ «Укрзалізниця» за 1 квартал 2022 року збитки товариства склали 2 034 230 тис грн.., що на 247,9% більше очікуваних показників та на 121% більше порівняно з аналогічним періодом у 2021 року, оскільки на території міста Києва, зокрема з початку квітня місяця не проводилось активних бойових дій чи вуличних боїв, які б могли свідчити про об`єктивну неможливість роботодавця забезпечити роботою позивача, а позивачу відповідно не виконувати таку роботу. До того ж неможливість виплачувати працівникам підприємства заробітну плату у повному обсязі, якщо це мало місце, з урахуванням пояснень представника відповідача щодо зростання збитків підприємства, не може бути підставою для призупинення дії трудового договору із працівниками. При цьому, представником відповідача не було надано суду доказів того, що позивач не міг виконувати свої посадові обов`язки чи певну їх частину дистанційно. Перебування позивача за кордоном не свідчить про неможливість виконувати свою роботу у дистанційному порядку. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає таке. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Особливістю призупинення дії трудового договору є вимушена необхідність тимчасово не виконувати роботу протягом періоду, який роботодавцем не оплачується та тривалість якого може бути значною. На переконання суду, зазначене, за своєю правовою природою, є фактичним відстороненням від роботи (позбавленням права виконувати роботу за плату) та вимушеним прогулом. При цьому, захист відповідного права особи іншим чином є неможливим. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до п. 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Оскільки призупинення дії трудового договору відбулося 01.04.2022 року, таким чином для обчислення середнього заробітку слід брати виплати за лютий та березень 2022 року. Відповідно до розрахункового листа за 2022 рік, [PERSON] нарахована заробітна плата за лютий 2022 року в розмірі 24 165 грн. 28 коп. та за березень 2022 року в розмірі 16 134 грн. 14 коп. (а.с. 14) Тому, середньоденна заробітна плата позивача становить 959 грн. 51 коп. (24 165, 28 + 16 134, 14) /42 дня (кількість робочих днів). Такий розрахунок наведений позивачем у позовній заяві про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (час призупинення дії трудового договору) за період з 01.04.2022 року по 03.10.2022 року (а.с. 6), з яким суд погоджується. При цьому, розрахунок відповідачем не спростований та не надано контррозрахунку. Тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2022 року по 03.10.2022 року у розмірі 126 655 грн. 32 коп., з розрахунку 959 грн. 51 коп. х 132 робочих днів (з урахуванням святкових днів, які стали робочими на підставі Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»). Посилання представника відповідача на відсутність підстав для застосування ч. 2 статті 235 КЗпП України з посиланням на постанову Верховного Суду у справі № 460/2675/18, оскільки позивача не було незаконно звільнено або переведено на іншу роботу є безпідставними, оскільки у вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку про незастосування положень статті 235 КЗпП України так, як позивач не виконував трудові обов`язки за власним переконанням, яке обумовлене незгодою із переведенням на іншу посаду, отже позивач міг виконувати роботу, в той час, як в межах цієї справи мова йде про призупинення трудового договору, а не переведення на іншу (нижчу) посаду, що виключає можливість працівника виконувати трудові обов`язки та не залежить від його переконань чи бажань. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, а саме сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2 340 грн. 15 коп. покласти на відповідача. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Тому, суд дійшов висновку про негайний допуск виконання рішення суду в частині стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з часу призупинення дії трудового договору в межах суми платежу за один місяць в розмірі 20 149 грн. 71 коп., що обраховується таким чином: 959 грн. 51 коп. х 21 робочих день у квітня 2022 року = 20 149 грн. 71 коп. На підставі ст. 235 КЗпП України, ст. 13, 81, 82, 141, 263-265, 267, 273, 354, 355, 430 ЦПК України, суд,

Outcome: approved