Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

В червні 2022 року Позивач звернувся до суду із даним позовом у якому просив суд: визнати недійним договір купівлі - продажу земельної ділянки від17.10.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського нотаріального округу Одеської області Денісовою О.А., зареєстрований в реєстрі за №1634, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку площею 0,1100 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1100 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 5122786400:02:002:1619. У обґрунтування позову зазначив, що у жовтні 2003 року він придбав у [PERSON] вищевказану спірну земельну ділянку на яку в подальшому отримав державний акт. У 2016 році він дізнався, що на його земельну ділянку був виданий ще один державний акт на ім`я [PERSON] , з метою захисту своїх прав, він звернувся до суду та рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області визнано недійсним та скасовано державний акт на ім`я [PERSON] , скасовано запис про реєстрацію. Зазначає, що він є єдиним законним власником земельної ділянки, у зв`язку із чим вимушений звернутись до суду із вказаним позовом. Позивач у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, додатково зазначив, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оскільки відповідачі своїм процесуальним правом участі у судовому засіданні не скористались, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надали, заяв та клопотань від них не надходило, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідачів за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін. За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Розглянувши позову заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі - продажу від 17.10.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Туйськ І.І., [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,1100 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії державного акту серії ІІ-ОД №068773 [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,1100 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з копії державного акту серії ЯЛ460146, [PERSON] на підставі рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12.03.1998 року №7-ХХІІ належитьземельна ділянка площею 0,1106 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] Згідно копії купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Денисовою О.А., [PERSON] продала земельну ділянку площею 0,1106 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав, власником земельної ділянки яка розташована за адресою: [ADDRESS] , значиться - [PERSON] . Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області у справі №504/1003/19 від 18.02.2021 року визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 460146, кадастровий номер 5122786400:02:002:1619, виданий 23.09.2010 року на ім`я [PERSON] , та скасовано запис про реєстрацію права власності за № 011052403777 від 23.09.2010 року. Рішення вступило в законну силу 22.03.2021 року. Також судом у справі №504/1003/19 було встановлено, що рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області відносно спірної земельної ділянки по відношенню до [PERSON] не приймалось, питання відведення у власність [PERSON] спірної земельної ділянки на сесії не розглядалось. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (п. 1), так і інші юридичні факти (п. 4). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. Статтею 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається ст. ст. 203, 215 ЦК України. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 655 ЦК України, передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 658 ЦК України, визначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Задовольняючи позов в частині визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки та припинення права власності [PERSON] , суд виходив з того, що Комінтернівським районним судом Одеської області у справі №504/1003/19 було встановлено, що рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області відносно спірної земельної ділянки по відношенню до [PERSON] не приймалось, визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 460146, у зв`язку із чим з метою захисту прав та законних інтересів [PERSON] , як законного власника земельної ділянки, позов в цій частині підлягає задоволенню. Ухвалюючи рішення, суд зазначає, що спірна земельна ділянка вибула з володіння її законного власника поза його волею, а оспорювані договори купівлі-продажу укладено без волевиявлення власників нерухомого майна. Відповідно до ч.5 ст. 84 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирішуючи питання про витребування майна з чужого незаконного володіння суд дійшов до наступного. Нормою ст.387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Положеннями ст.12 ЦК України встановлено, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення. Крім того, відповідно до закріпленого тією ж нормою ст.387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно саме від добросовісного набувача залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним. Задовольняючи позов в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, суд виходив з того, що зазначена вимога призводить до ефективного захисту прав власника - позивача, який з дотриманням вимог ст.ст.387, 388 ЦК може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Отже, суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків. За змістом ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Таким чином із урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: approved