Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості,вказавши, що 05.09.2018 року відповідач позичив у нього грошові кошти в сумі 10 000 дол. США та зобов`язався повернути їх в строк до 05.12.2018 року, про що свідчить договір позики грошових коштів. Однак, відповідач суму боргу не повернув. В уточнених вимогах просить стягнути з [PERSON] суму боргу, відсотки в розмірі 17 962,05 дол. США, 10 000 дол. США пені та судові витрати. 07.02.2023 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання. 16.02.2023 року відповідачем подано відзив на позов, проти позовних вимог заперечує, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, оскільки такий борг перед позивачем у [PERSON] відсутній, договір позики він не укладав, просить відмовити у задоволенні позову. 14.03.2023 року позивачем заявлено клопотання про доручення до матеріалів справи оригіналу договору позики, яке судом задоволено. 04.04.2023 року позивачем подано клопотання про забезпечення позову. 07.04.2023 року вжито заходи забезпечення позову. За клопотанням представника відповідача, ухвалою суду від 13.04.2023 року призначено почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 25.05.2023 року ухвалу від 13.04.2023 року залишено в силі. 11.10.2023 року надійшов висновок експерта №4483/23-21 від 20.09.2023 року, який долучено до матеріалів справи. 16.10.2023 року провадження по справі поновлено. 21.11.2023 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог в частині збільшення відсотків за період з 01.02.2023 року по 29.11.2023 року на суму 2 990 дол. США. 29.11.2023 року справу призначено до слухання по суті. 12.01.2024 року відповідачем подано відзив на заяву про збільшення позовних вимог, просить в позові з урахуванням збільшених позовних вимог відмовити, зазначає, що умови визначені договором є незаконними, а борг перед позивачем відсутній, оскільки [PERSON] його погасив, однак не забрав оригінал договору. Представник позивача в судовому засіданні просить позов задоволити в повному обсязі, вказує, що розмір пені є співмірним, так як він не перевищує суму позики. Також просить стягнути понесені судові витрати, зокрема і на правничу допомогу, докази на понесення яких будуть подані протягом п`яти днів з дня проголошення рішення. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, вказав, що у сторін були дружні стосунки і вони час від часу позичали один одному кошти і цього разу відповідач борг повернув, але не забрав оригінал договору, просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, подані докази, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.09.2018 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000 дол. США та зобов`язався повернути їх в строк до 05.12.2018 року, про що свідчить договір позики грошових коштів який долучено до матеріалів справи. Оскільки борг не повернуто, то позивач просить стягнути суму боргу, відсотки в розмірі 17 962,05 дол. США, 10 000 дол. США пені та судові витрати. Так, відповідач борг не повернув, доказів іншого суду не надано. Як вбачається з висновку експерта №4483/23-21 від 20.09.2023 року, підписи в договорі позики виконані сторонами особисто, зокрема, підпис від імені [PERSON] виконаний самим [PERSON] , а тому пояснення відповідача про те, що вказаний договір він не укладав та не підписував, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Також суд критично оцінює пояснення відповідача в тій частині, що зазначені в договорі кошти в сумі 10 000 дол. США він повернув, однак, не забрав у позивача оригінал договору. Оскільки зазначені обставини не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За таких обставин позовні вимоги слід задоволити, виходячи із наступного. Так, згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові Великої Палати Верховного суду від 16.01.2019. по справі № 373/2054/16-ц: «Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року М° 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Уразі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити рішення про стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Згідно ст. 258 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до п. 16 Договору, сторони погодили збільшити строк позовної давності та який складає 10 років. У постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року по справі №6-1824цс15 зроблено правовий висновок стосовно збільшення сторонами позовної давності. Так, у цій постанові касаційний суд відзначив: «...виходячи з аналізу зазначених правових норм можна зробити висновок про те, що якщо сторони кредитного договору досягни згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, то розрахунок розміру пені та штрафу слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі...». Таким чином, суд вважає, що позивач звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності. Відповідно до п. 8 Договору, у разі, коли Позичальник не повернув кошти Позикодавцеві до 05.12.2018 року, з наступного дня Позикодавець нараховує відсотки за користування коштами на рівні трьох відсотків на місяць від суми позики. Так, згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Тому, з [PERSON] за період з 06.12.2018 року по 29.11.2023 року підлягає стягненню 17 962,05 доларів США нарахованих відсотків за користування коштами. За змістом п. 7 Договору, за прострочення виконання зобов`язань за цим договором Позичальник виплачує пеню в розмірі одного відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення. За таких обставин з [PERSON] за період з 06.12.2018 року за 100 днів прострочення підлягає стягнення 10 000 доларів США нарахованої пені (10 000 доларів США * 1% * 100 днів), оскільки розмір пені не перевищує розмір основної заборгованості. Суд вважає, що оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення боргу не виконав, доказів протилежного суду не надав, то з нього на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 10 000 дол. США, 17 962,05 дол. США відсотків та 10 000 дол. США пені. Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 141 ЦПК України, також позивач не позбавлений права звернутись до суду із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу з відповідача на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України, оскільки ним зроблено відповідну заяву до закінчення судових дебатів.

Outcome: approved