Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свій позов обґрунтовує тим, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01.03.2014 року, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, про що було складено відповідний актовий запис №217. В шлюбі народилася донька [PERSON] , [INFO] . Вказує, що підставою для розірвання шлюбу є відсутність спільних інтересів, наявність різних поглядів на життя та обов`язки, відсутнє взаєморозуміння. Відповідач не приймає участі в матеріальному забезпеченні доньки. Спільного господарства не ведуть, шлюбні відносини між ними припинені з 2021 року, проживають окремо, шлюб існує формально. Покликаючись на викладені обставини, шлюб, укладений з відповідачем, просила розірвати, після розірвання шлюбу залишити прізвище « [PERSON] »; неповнолітню доньку [PERSON] залишити проживати з нею. Позивач надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом за відсутності осіб, які беруть участь у справі не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що шлюб між сторонами укладений01 березня 2014 року, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, про що було складено відповідний актовий запис №217, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 01.03.2014 року (а.с. 5). В шлюбі народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.6). Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч.3 та ч.4 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. В судовому засіданні встановлено, що сімейне життя між сторонами не склалося, сімейних стосунків не підтримують, шлюб існує формально. На основі наведеного та виходячи із вимог ст.112 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, що мають істотне значення, тому шлюб між ними слід розірвати. Відповідно до частини 1 статті 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право іменуватися ним після розірвання шлюбу. Та, за клопотанням позивача суд залишає їй шлюбне прізвище " [PERSON] ". Частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України передбачено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 ЗУ "Про охорону дитинства"). Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави - учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно частиною 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначають за згодою батьків. Статтею 141 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу (постанова Верховного Суду від 15.01.2020 року в справі № 200/952/18). При визначенні місця проживання малолітньої дитини, суд бере до уваги наведені вище норми Закону та те, що дитина, якій виповнилося 9 років проживає з матір`ю, спору щодо місця проживання дитини не встановлено, як і те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а також враховуючи найкращі інтереси дитини, приходить до думки про можливість задоволення заяви в цій частині. Суд звертає увагу сторін, що згідно статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі "Хант проти України" зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути 2147,20 грн. сплаченого судового збору. На підставі ст.ст.104, 105, 110, 112,142,157,160 СК України,

Outcome: approved