Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача. На обгрунтування позову, заявник вказує, що слідчим Прокуратури Одеської області Гакман М.С. постановою від 23.11.2009 року накладено арешт на належну позивачу земельну ділянку, яка розташована у Комінтернівському районі Одеської області. Заявник стверджує, що у кримінальній справі він має статус потерпілого, і тому вважав, що арешт на належну йому земельну ділянку накладений безпідставно. Прокурор заперечував, вказав, що слідчим управлінням ГУМВС України в Одеській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальній справі № 051200800267, яку порушено прокуратурою Одеської області 24.09.2008 року за фактом підроблення та використання рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.02.2006 року у справі № 2-2612/06. За результатами досудового розслідування вказану справу направлено до Приморського районного суду м. Одеси з обвинувальним висновком. Обвинувальний висновок був повернутий судом прокурору на додаткове розслідування. 05.03.2013 року слідчим відділом Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області внесено відомості до ЄРДР за № 12013170380000736 за ч.4 ст. 190, ч. 2 ст. 358 КК України, у якому триває досудове розслідування. Прокурор вказує, що будь- яких правових підстав для зняття арешту із спірної земельної ділянки не має, оскільки вона є предметом доказування у кримінальному провадженні. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.06.2000 року було відкрито спрощене провадження. Сторони сповіщені належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання, не з`явились. Суд вважає достатніми докази у справі для ухвалення остаточного судового рішення по суті спору. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку: Щодо підсудності справи: «Якщо арешт майна було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року і при цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, то розгляд справи повинен відбуватися в порядку цивільного судочинства». Такий правовий висновок узгоджуються з правовою позицією ВСУ у постановах від 24.04.2019 № 2-3392/11, від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц та від 15.05.2013 року № 6-26цс13, а також постанови Великої Палати Верховного суду № 727/2878/19 від 30 червня 2020 року. Позиція Великої Палати Верховного Суду стосовно юрисдикційної підсудності щодо зняття арешту з майна накладеного в рамках кримінального провадження залишається не змінною - розглядається у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку, навіть за умови, що особа (власник) не є учасником кримінального провадження якщо арешт на майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року, а не КПК України 2012 p., то спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Відповідно до висновку Великої палати Верховного Суду України викладеного у справі №911/1247/18 від 21.08.2019 року, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. Захист майнового права фізичною чи юридичною особою відповідно до вимог ЦПК України може здійснюватись в порядку цивільного судочинства. Судом встановлено, що арешт накладений слідчим на підставі та у порядку КПК 1960 року. Отже справа юрисдикційно відноситься до цивільного судочинства. Виправдення втручання у власність: Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону. Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна. Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.). У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України). Суд приймає до уваги, що слідчим управлінням ГУМВС України в Одеській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальній справі № 051200800267, яку порушено прокуратурою Одеської області 24.09.2008 року за фактом підроблення та використання рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.02.2006 року у справі № 2-2612/06. За результатами досудового розслідування вказану справу направлено до Приморського районного суду м. Одеси з обвинувальним висновком. Обвинувальний висновок був повернутий судом прокурору на додаткове розслідування. 05.03.2013 року слідчим відділом Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області внесено відомості до ЄРДР за № 12013170380000736 за ч.4 ст. 190, ч. 2 ст. 358 КК України, у якому триває досудове розслідування. У межах даного кримінального провадження слідчим прокуратури Одеської області Гакманом М.С. постановою від 23.11.2009 року накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер 5122780200:01:001:0605, яка належить [PERSON] , розташована за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, с. Олександрівка, яка належить [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.02.2006 року у справі № 2-2612/06. В межах даного кримінального провадження встановлено, що державі в особі Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області спричинена значна шкода, згідно експертної грошової оцінки на суму 2802262,73 грн. Обвинуваченими у даному кримінальному провадженні виступали громадяни [PERSON] , [PERSON] , які діяли в групі та обманним шляхом заволоділи документами, а саме копіями паспортів громадянина України та кодів РНОКПП громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інших, з урахуванням яких було підроблено рішення Київського районного суду м. Одеси у справі № 2-2612/06 та у подальшому було видано державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Олександрівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області. Постановою слідчого СУ ГУМВС України в Одеській області від 21.02.2011 року в межах кримінальної справи № 051200800267 накладено арешт на земельні ділянки, в тому числі і на ділянку належну позивачу. Суд вважає, що в даному випадку інтереси досудового розслідування переважують інтереси позивача, оскільки в даному випадку у стороннього спостерігача не виникає сумнівів в тому, що могло бути вчинене кримінальне правопорушення. Слідчий має провести об`єктивне досудове розслідування та вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для оголошення підозри особам, які вчинили можливе кримінальне правопорушення. Отже суд вважає, що підстав для звільнення належного позивачу майна з - під арешту в теперішній час не має. Разом із тим, суд вважає доцільним надати оцінку тривалості та ефективності досудового розслідування у цьому самому кримінальному провадженні. Тривалість досудового розслідування: Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Дотримання розумних строків є основоположним завданням оперативного розслідування будь-якого злочину, закріпленим у ст. 2 КПК України, що відображає вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до позиції ЄСПЛ, у кримінальних справах «розумний строк», про який йдеться у ч. 1 ст. 6, може починати відлік не тільки з моменту висунення офіційного обвинувачення. Це може відбутися раніше, ніж справа потрапить до суду (справа «Девеєр проти Бельгії» від 27.02.1980 р.); з дня, коли виписано ордер на арешт; з дати, коли зацікавлену особу було офіційно повідомлено, що проти неї порушено кримінальну справу; з дати, коли було почато досудове слідство (справи «Вемхов проти ФРН» від 25.06.1968 р., «Ноймастер проти Австрії» від 27.06.1968 р., «Рингейзен проти Австрії» від 16.07.1971 р.). «Обвинувачення» для цілей ч. 1 ст. 6 КЗПЛ можна визначити як офіційне повідомлення компетентною владою особи, що є підстави стверджувати про вчинення нею кримінального злочину. Відповідно до практики ЄСПЛ обчислення строку провадження у кримінальній справі розпочинається з моменту винесення постанови про притягнення особи як обвинуваченого, затримання особи за підозрою у вчиненні злочину чи допиту її як підозрюваного (навіть допиту особи як свідка, якщо з протоколу допиту вбачається, що на момент допиту слідчий вже підозрював допитуваного у причетності до конкретного злочину) залежно від того, яка із зазначених подій сталася раніше, і закінчується винесенням остаточного рішення у кримінальній справі. У п. 253 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" зазначено, що "момент, з якого ст. 6 Конвенції починає застосовуватись до "кримінальних" питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу "сутнісній", а не "формальній" концепції "обвинувачення", про яке йдеться у п. 1 ст. 6 (п. 62 рішення ЄСПЛ від 18.01.2007 у справі "Шубінський проти Словенії" Subinski v. Slovenia))". У п. 97 рішення ЄСПЛ від 16.09.2010 у справі "Вітрук проти України" зазначено, що "в кримінальних справах "розумний строк", передбачений п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з того часу, коли особі було "пред`явлено обвинувачення", тобто, іншими словами, з моменту офіційного повідомлення заявника компетентним органом про те, що він обвинувачується у вчиненні злочину. Це визначення також застосовується до питання, чи мало місце "суттєве погіршення становища [підозрюваного]", чи ні. Щодо закінчення "відповідного строку", то в кримінальних справах період, передбачений п. 1 ст. 6 Конвенції, включає весь строк провадження у справі, у тому числі перегляд рішення в апеляції (п. 70 рішення ЄСПЛ у справі "Меріт проти України" (Merit v. Ukraine)". Суд звертає увагу, що тривалість кримінального провадження становить майже 15 років, що не може вважатись не тривалим строком. За весь цей час досудового розслідування майно позивача перебуває під арештом держави, відтак, має місце тривале обмеження права позивача. Про надмірну тривалість досудового розслідування слід повідомити прокурора області. Щодо ефективності досудового розслідування: В даній справі, якщо можливо і було шахрайство, підробка та використання документів і яке могло статися за підозрілих обставин, залишаючи вірогідним припущення про умисне здійснення шахрайських дій, підробку рішення суду, держава мала би забезпечити певну форму ефективного офіційного розслідування. У своїй прецедентній практиці ЄСПЛ неодноразово нагадував, ефективне досудове розслідування не є обов`язком досягнення результату, але обов`язком вжиття заходів. Крім того, у своєму рішенні у справі «Поживотько проти України» (Роzhyvotko у. Ukraine), заява № 42752/08, п. 38, від 17 жовтня 2013 року), Високий Суд вказав, що державні органи повинні вживати усіх обґрунтованих заходів для забезпечення доказів щодо події. Будь-який недолік розслідування, що унеможливлює встановлення причини події або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту («Муравська проти України» (Muravskaya v. Ukraine), заява № 249/03, п. 41, від 13 листопада 2008 року). Ефективність розслідування втілює в собі вимоги щодо оперативності та розумної швидкості. Навіть якщо існують перешкоди або труднощі, які перешкоджають прогресу розслідування у конкретній ситуації, оперативне реагування національних органів влади є надзвичайно важливим для підтримання громадської віри в їх відданість принципам верховенства права та їх здатність запобігати проявам сприяння незаконним діям або терпимості до них (див. рішення у справі «Шиліх проти Словенії» (Silih v. Slovenia [ВП], заява № 71463/01, п. 195, від 9 квітня 2009 року). Здається ілюзорним, що у теперішній час кримінальне провадження належно розслідується. Отже, суд констатує неефективність досудового розслідування. Питання судового збору у позові не порушувалось, підстав для його розподілу не вбачається. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed