Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

У травні 2023 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, за час сумісного життя набули (придбали) спільне майно, зокрема: -Житловий будинок, загальною площею 424,50 кв.м., жилою площею 107,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,1 га (кадастровий номер 5110136900:27:009:0081). Вказана нерухомість оформлена на відповідача, формально земельна ділянка була придбана навіть до укладання шлюбу з позивачем, однак будинок будували вдвох на спільні кошти. Оскільки будинок не може існувати окремо від земельної ділянки, позивач просить суд: Визнати спільною власністю подружжя: -Житловий будинок, загальною площею 424,50 кв.м., жилою площею 107,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -Земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,1 га (кадастровий номер: 5110136900:27:009:0081). Визнати право власності [PERSON] на: -частину житлового будинку, загальною площею 424,50 кв.м., жилою площею 107,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,1 га (кадастровий номер: 5110136900:27:009:0081). Припинити право власності [PERSON] на частину майна подружжя, а саме: -частину житлового будинку, загальною площею 424,50 кв.м., жилою площею 107,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,1 га (кадастровий номер: 5110136900:27:009:0081). Визнати право власності [PERSON] на: -частину житлового будинку, загальною площею 424,50 кв.м., жилою площею 107,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,1 га (кадастровий номер: 5110136900:27:009:0081). 15.05.2023 ухвалою суду частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на: частину житлового будинку (загальною площею 424,50 кв.м., жилою площею 107,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ) та частину земельної ділянки (за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,1 га (кадастровий номер: 5110136900:27:009:0081). Ухвалою суду від 16.05.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 05.10.2023 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.11.2023. 21.11.2023 у судовому засіданні представник відповідача зазначив, що вони частково визнають позов щодо житлового будинку, проте не погоджуються з позовом в частині вимог щодо земельної ділянки, яка придбавалась відповідачем під час його перебування у попередньому шлюбі. 22.12.2023 від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі. 09.02.2024 від представника позивача та представника відповідача надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 04.12.2009 між громадянами України [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № 1918 житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ «Л», загальною житловою площею 112,50 кв.м., загальною площею 166,0 кв.м. та надвірних споруд: 1, 2- огорожа, 1- мостіння, розташований на земельній ділянці, кадастровий номер - 5110136900:27:009:0081, площею 0,1 га. 04.12.2009 між громадянами України [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № 1921 земельної ділянки (цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадібна ділянка), кадастровий номер: 5110136900:27:009:0081, адреса: [ADDRESS] , площа: 0,1000 га.). 08.11.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який було зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис № 1834, свідоцтво про шлюб від 08.11.2013 Серія [NUMBER] . У 2016 році сторонами було здійснено реконструкцію житлового будинку,що знаходиться в [ADDRESS] та збільшено загальну площу будинку до 424,50 кв.м., житлову до 107,60 кв.м., що не заперечується сторонами. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності громадянин України [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 424,50 кв.м., житловою площею 107,60 кв.м.; рішення про державну реєстрацію від 22.06.2018 та власником земельної ділянки кадастровий номер - 5110136900:27:009:0081, площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , рішення про державну реєстрацію від 22.06.2018. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним. Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток. Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04. 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. У постанові Верховного Суду від 03.04.2020 у справі № 286/1537/16-ц зазначено, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Верховний Суд у постанові від 09.07.2021 у справі № 161/8116/19 зазначив, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 63СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності з положеннями ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Стосовно права власності на земельну ділянку, суд зауважує, що правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України) та Законом України «Про землеустрій». Перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю або споруду урегульовано статтями 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України. Так, відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частинами першою, другою та четвертою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Таким чином, положення частини другої статті 120 ЗК України та частини першої статті 377 ЦК України закріплюють принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За приписами зазначених норм, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на відповідні житловий будинок, будівлю чи споруду. Тобто, перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою. Аналогічний за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16. Отже, набуття права власності відповідачем на житловий будинок площею 424,50 кв.м. під час перебування у шлюбі з відповідачкою створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя на це майно, незважаючи на реєстрацію прав на нього за відповідачем. З набуттям права власності на житловий будинок до позивачки перейшло і право спільної сумісної власності на земельну ділянку на якій цей об`єкт розташований. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом визнання за [PERSON] права власності на: частину житлового будинку, загальною площею 424,50 кв.м., жилою площею 107,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,1 га (кадастровий номер: 5110136900:27:009:0081). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 13 420,00 грн.

Outcome: approved