Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

У жовтні 2015 р. Міністерство оборони\~України та\~Київське квартирно-експлуатаційне\~управління Міністерства\~оборони України звернулися до суду із позовом, уточнивши 27.07.2018 р. вимоги якого, просять суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у здійсненні права користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , що належить Міністерству оборони України на праві власності, шляхом виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення без надання їм іншого жилого приміщення відповідно до ст. 116 ЖК УРСР. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 20.04.2011 р. комунальним підприємством Київської обласної ради "Васильківське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" зареєстровано право власності Міністерства оборони України на квартиру [ADDRESS] . Згідно з актом від 23.05.2011 р. вказану квартиру передано Київському квартирно-експлуатаційному управлінню Міністерства оборони України для подальшого розподілу відповідно до чинного законодавства, проте у спірній квартирі з грудня 2009 р. без належних правових підстав проживають відповідачі, а тому Міністерство оборони, як власник нерухомого майна, право володіння якого порушено, має право на відновлення останнього шляхом звернення до суду негаторного позову. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25.11.2016 р. у задоволенні позову в даній справі відмовлено. Рішенням апеляційного суду Київської області від 02.03.2017 р. рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2018 р. касаційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління задоволено частково. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25.11.2016 р. та рішення апеляційного суду Київської області від 02.03.2017 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2018 р., дану справу передано на розгляд судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Кравченко Л.М. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07.05.2018 р. суд постановив розглядати дану цивільну справу за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02.08.2018 р. судом залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Дочірнє підприємство "135 домобудівельний комбінат"\~Товариства з обмеженою відповідальністю "Реноме". Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.11.2020 р. судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку в порядку загального позовного провадження, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. Представники позивачів підтримали позов та уточнені позовні вимоги. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов та уточнені позовні вимоги не визнали. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце слухання справи, до суду не з`явився. Представники третіх осіб проти задоволення позову не заперечили. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, приходить до наступних висновків. Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України\~загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями\~ст. 12 ЦПК України\~передбачено наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За правилами\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Обставини справи, відповідно до ч. 2 ст. 78\~ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 58 ЖК Української РСР єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який у будинках державного та громадського фонду видається на підставі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування на вільне жиле приміщення. Судом достовірно встановлено та підтверджено належними доказами, що 20.04.2011 р. Комунальним підприємством Київської обласної ради «Васильківське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності Міністерства оборони України на квартиру [ADDRESS] , про що свідчить копія витягу про державну реєстрацію прав від 20.04.2011 р. На підставі наказу Міністра оборони України № 224 від 26.04.2006 р. «Про затвердження Порядку передачі житла, яке побудоване чи придбане за договорами підряду, купівлі-продажу, міни чи інших цивільно-правових угод для забезпечення житлом сімей військовослужбовців від замовників Міністерства оборони України до квартирно-експлуатаційних органів Збройних Сил України» було підписано Акт № 11-ЦТУКБ/15 від 23.05.2011, за яким Центральне територіальне управління капітального будівництва Міністерства оборони України передало, а Київське квартирно-експлуатаційне управління прийняло квартиру [ADDRESS] , для подальшого розподілу відповідно до вимог чинного законодавства. Згідно ст.ст. 3, 4\~Закону України «Про правовий\~режим майна\~у Збройних\~Силах України» майно, з моменту надходження до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною, набуває статусу військового майна та обліковується у органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України. З урахуванням вищевказаного, квартира [ADDRESS] є військовим майном, яке згідно з вимогами чинного законодавства України перебуває у власності Міністерства оборони України та на обліку Київського квартирно-експлуатаційного управління. У спірній квартирі з грудня 2009 р. без належних правових підстав проживають відповідачі, у зв`язку з чим позивачі позбавлені можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їм на праві власності майном. В обґрунтування правомірності проживання в спірній квартирі, родина Пішко посилається на «акт Президента України від 03.12.2009» про забезпечення начальника повітряно-вогневої і тактичної підготовки військової частини [NUMBER] майора [PERSON] житлом. З пояснень родини [PERSON] , спірна квартира надана їм відповідно до «усного Указу Президента України» під час візиту колишнього Президента України [PERSON] до м. Василькова Київської області 03.12.2009 р., посилаючись на трансляцію цього візиту по телебаченню. Також, в обґрунтування правомірності проживання в спірній квартирі, родина Пішко посилається на наказ начальника Васильківського гарнізону від 10.12.2009 №126 про закріплення вказаної квартири за майором [PERSON] , та Оглядовий ордер № 01 серія 2009/12/14, що був виданий Васильківською РДА на право зайняття службового житлового приміщення. Судом встановлено, що на момент вселення до спірної квартири [PERSON] та його родиною у 2009 р., до передачі у власність Міністерства оборони України, спірна квартира перебувала у віданні та власності Дочірнього підприємства «135 домобудівельного комбінату» ТОВ «Реноме», згода якого на вселення [PERSON] та членів його сім`ї у вказану квартиру не надавалася. Отже, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР до моменту передачі квартири у власність Міністерства оборони України спірна квартира належала до громадського житлового фонду і лише з 2011 р. при надходженні даної спірної квартири, в якій безпідставно проживають Відповідачі, Міністерство оборони України уповноважене розподілити зазначену квартиру відповідно до вимог чинного законодавства, а саме серед військовослужбовців відповідно до черги, яка визначається часом зарахування на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Станом на момент вселення Відповідачів у спірну квартиру у 2009 р., Міністерство оборони України не було ні власником даної квартири, ні її законним користувачем, а отже не було уповноваженим органом на видачу рішення (наказів) про надання спірного жилого приміщення Відповідачам. Таким чином, суд приходить до висновку, що будь-яких документів, які дають юридичні підстави для вселення та проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі Міністерство оборони України, як власник, не видавало. Наказом начальника\~Васильківського гарнізону\~від 02.02.2010\~р.\~№ 8\~скасовано попередній\~наказ начальника\~цього ж\~гарнізону від\~10.12.2009\~р.\~№ 126\~про закріплення\~вказаної квартири\~за майором\~ [PERSON] .Протоколи житлової комісії військової частини [NUMBER] , які стосувалися надання спірної квартири майору [PERSON] та членам його сім`ї, - скасовані. Оглядовий ордер № 01 серія 2009/12/14, що був виданий Васильківською РДА на право зайняття службового житлового приміщення, не є підставою для вселення в надане житлове приміщення, що було встановлено у судових справах №1008/6434/2012, № 1008/3316/2012, і зазначені обставини відповідно до ст. 82 ЦПК України не потребують доказування. Таким чином, щодо Відповідачів відсутнє будь-яке рішення уповноваженого органу, яке б давало право останнім заселятися та проживати у спірній квартирі. За таких обставин, суд вважає, що оглядовий ордер не є документом, що має юридичну силу, та не є тією єдиною підставою, що дає право на вселення в житлове приміщення. Відсутність права користування спірним житловим приміщенням усіма Відповідачами встановлена рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12.03.2013 р. у справі № 1008/3316/12, що набрало законної сили в частині відмови у задоволенні зустрічного позову Відповідачів до Київського КЕУ про визнання права користування вказаною квартирою. В силу ст. 82 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню. Матеріалами справи встановлено, що Відповідачі на квартирному обліку у Збройних Силах України не перебувають. [PERSON] не мала та не має відношення до Міністерства оборони України або Збройних Сил України. Відповідно до Протоколу засідання житлової комісії військової частини [NUMBER] від 15.01.2014 №27 у зв`язку з розірванням шлюбу між [PERSON] та [PERSON] були внесені зміни в облікову справу [PERSON] та поставлено його на квартирний облік при військовій частині [NUMBER] складом сім`ї одна особа, а [PERSON] та [PERSON] були зняті з квартирного обліку, як особи, які втратили зв`язок зі Збройними Силами України. Правові підстави для її проживання у відомчому житловому фонді оборонного відомства відсутні. Згідно з п. 3 Протоколу житлової комісії військової частини [NUMBER] від 06.04.2018 №82 майора запасу [PERSON] знято з квартирного обліку при військовій частині [NUMBER] відповідно до вимог законодавства України. Отже, відсутні будь-які правові підстави для подальшого проживання Відповідачів в займаному приміщенні. Під час дослідження доказів судом, вбачається відсутність права користування спірним житловим приміщенням [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] що встановлена рядом судових рішень, які набрали законної сили, зокрема: - рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12.03.2013 р. у справі № 1008/3316/12, що набрало законної сили в частині відмови у задоволенні зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до Київського КЕУ про визнання права користування вказаною квартирою; - постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10.09.2013 р. у справі № 1008/6434/12, провадження № 2-а/362/50/13, залишеною в силі ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.11.2013 р., в задоволенні позову [PERSON] , що діяла в своїх та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , було відмовлено у повному обсязі. Враховуючи вимоги вищезазначених судових рішень, суд приходить до висновку, що в зазначених судових рішеннях встановлені певні обставини, які мають значення для розгляду даної справи та не потребують доказуванню, а саме: відмовляючи в позові у справі №1008/3316/2012 від 12.03.2013, судами першої та апеляційної інстанції зроблено висновок про обґрунтованість у відмові в задоволенні зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] до Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про визнання користування спірною квартирою в зв`язку з тим, що у [PERSON] та [PERSON] відсутні правові підстави для користування спірною квартирою, тому, що судовим рішенням не може бути підмінене установлений законом порядок надання громадянам жилих приміщень для проживання чи рішення власника про надання такого права; відмовляючи у позові в справі №1008/6434/2012 від 10.09.2013 р., судами першої та апеляційної інстанції зроблено висновок про обґрунтованість відмови у реєстрації місця проживання [PERSON] та її малолітньої дитини, оскільки правових підстав для проживання [PERSON] і її дочки за вказаною адресою на час розгляду справи не було. Судами було встановлено та зазначено в мотивувальній частині вищевказаних судових рішень (що набрали законної сили), що оглядовий ордер № 01 серії 2009.12.14 р., що був виданий Васильківською районною державною адміністрацією на підставі листа начальника Київського КЕУ від 11.12.2009 р. щодо оформлення передачі спірної квартири Департаменту Будівництва МО України, на право зайняття службового жилого приміщення, не є підставою для вселення в надане приміщення. Вказане свідчить про те, що вже є рішення судів, які набрали законної сили, в яких встановлено факт відсутності правових підстав для проживання [PERSON] та її дочки за спірною адресою на час розгляду справи. Оскільки як на той час, так і на теперішній час, обставини безпідставного проживання у спірні й квартирі не змінилися, то вказані судові рішення та їх мотиви є актуальними для вирішення даної справи № 362/7244/15-ц. Як вбачається, будь-які\~документи,\~акти (листи,\~укази,\~розпорядження)\~щодо забезпечення\~громадянина [PERSON] \~та його\~родини житлом\~в Адміністрації\~Президента України\~не обліковуються,\~що підтверджується\~листом від\~08.08.2014\~№45-01/3,\~оригінал якого\~міститься в\~матеріалах справи\~№362/6990/13;\~дії,\~які вчинялися\~окремими посадовими\~особами Васильківського\~гарнізону,\~зокрема начальником\~Васильківського гарнізону\~щодо спірного\~житла в\~2009\~р.,\~не відповідали\~вимогам чинного\~законодавства України\~та в\~подальшому були\~усунені шляхом\~скасування попередніх\~рішень;\~протоколи житлової\~комісії військової\~частини [NUMBER] ,\~які стосувалися\~спірного житла\~та надання\~його сім`ї\~ [PERSON] ,\~були скасовані;\~згода власника\~спірної квартири\~ТОВ «Реноме»\~та в\~подальшому Міністерства\~оборони України\~на вселення\~ [PERSON] \~та членів\~його сім`ї\~в спірне\~житло не\~надавалися;\~оглядовий ордер\~Васильківської РДА\~№01\~серія 2009.12.14.\~як право\~зайняття спірного\~житла як\~службового майором\~ [PERSON] \~та членам\~його сім`ї\~не є\~підставою для\~вселення в\~надане житлове\~приміщення,\~що було\~встановлено у\~судових справах\~№ 1008/6434/2012,\~№ 362/6990/13\~і зазначені\~обставини відповідно\~до ст.\~82\~ЦПК України\~не потребують\~доказування;\~ [PERSON] ,\~починаючи з\~15.01.2014\~р.,\~перебував на\~квартирному обліку\~при військовій\~частині [NUMBER] \~складом сім`ї\~одна особа.\~Згідно пункту\~3\~протоколу житлової\~комісії військової\~частини [NUMBER] \~від 06.04.2018\~№ 82\~майора запасу\~ [PERSON] \~знято з\~квартирного обліку\~при військовій\~частині [NUMBER] \~відповідно до\~вимог законодавства\~України; [PERSON] \~та [PERSON] \~взагалі втратили\~зв`язок\~зі Збройними\~Силами України\~та з\~2014\~р.\~не перебувають\~на квартирному\~обліку у\~Збройних Силах\~України,\~що підтверджується\~матеріалами справи,\~а тому\~не мають\~право на\~отримання житлової\~площі за\~рахунок Міністерства\~оборони України\~(згідно\~протоколу засідання\~житлової комісії\~військової частини\~ [NUMBER] \~від 15.01.2014\~№27\~в зв`язку\~з розірванням\~шлюбу між\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~були внесені\~зміни в\~облікову справу\~ [PERSON] \~та поставлено\~його на\~квартирний облік\~при військовій\~частині [NUMBER] \~складом сім`ї\~одна особа,\~а [PERSON] \~та [PERSON] \~були зняті\~з квартирного\~обліку.\~Водночас на\~підставі постанови\~Київського апеляційного\~адміністративного суду\~від 10.09.2015\~р.\~у справі\~№ 362/3044/15\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~були зареєстровані\~у спірній\~квартирі у\~вересні 2015\~р.,\~про що\~свідчить відповідна\~відмітка у\~паспорті громадянки\~ [PERSON] .\~Зазначена постанова\~суду була\~скасована відповідно\~до ухвали\~Вищого адміністративного\~суду України\~від 14.04.2016\~р.,\~але на\~теперішній час\~реєстрація [PERSON] \~та [PERSON] \~не скасована.\~Вказане свідчить,\~що [PERSON] \~та її\~дочка [PERSON] \~незаконно зареєстровані\~у житловому\~фонді Міністерства\~оборони України,\~а саме\~в квартирі\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~без відповідних\~на те\~правових підстав\~на підставі\~рішення суду,\~що скасоване\~як таке,\~що не\~відповідає вимогам\~чинного законодавства. Також, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 362/3044/15 від 12.06.2017 р. повторно зобов`язано зареєструвати [PERSON] \~та [PERSON] \~у спірній\~квартирі.\~Зазначена постанова\~оскаржена в\~касаційному порядку,\~прийнята до\~касаційного провадження);\~питання визнання\~права користування спірною квартирою\~за [PERSON] \~та [PERSON] було предметом розгляду у справі №1008/3316/2012; питання виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в порядку ст. 124 Житлового кодексу України як із службового було предметом розгляду у справі № 362/6990/13; питання реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі було предметом розгляду в справах № 1008/6434/12 та № 362/3044/15. У кожній із зазначених вище справ встановлені певні обставини, які мають значення для розгляду даної справи та не потребують доказуванню в порядку ст. 82 ЦПК України. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до частини першої даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Зазначене положення також передбачено у частині першій статті 319 ЦК України. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 326 ЦК України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. Відповідно до ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного суду України від 16.11.2016, справа №6-709цс16). Ст. 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Дана норма права практично дублюється нормою ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України. Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного суду України від 16.01.2012, справа №6-57цс11). Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК) (пункт 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних і цивільних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових справ»). Таким чином, порушене конституційне право Міністерства оборони України на вільне користування своєю власністю, а саме спірною квартирою, шляхом покладення на Відповідачів обов`язку усунути перешкоди в користуванні майном, підлягає поновленню. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Чинним законодавством чітко регламентований порядок надання як службового житлового приміщення, так і житлового приміщення для постійного проживання, а також підстави для заселення у надані у встановленому порядку жилі приміщення. Відповідно до ст. 31 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Питання розподілу та надання житлових приміщень регулюється нормами Житлового кодексу Української РСР від 30.06.1983 № 5464-X зі змінами та доповненнями, Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 р. № 737. Згідно зі ст. 43 ЖК УРСР громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості, тобто згідно з чергою, яка визначається часом зарахування на квартирний облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов. Відповідно до вимог чинного законодавства жилі приміщення державного житлового фонду, заселяються тільки на підставі ордеру. Рішення про надання жилого приміщення окремим громадянам приймає підприємство, організація, у віданні яких знаходиться жилий будинок. Так, ст. 58 Житлового кодексу УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Лише ордер, як розпорядчий акт індивідуального характеру, виданий виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить видача такого документа, є правовою підставою для вселення громадянина з його сім`єю до жилого приміщення. Відповідно до Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 р. № 1081, на підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий орган районної, міської, селищної, районної у місті ради видає спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. Правові підстави для вселення Відповідачів у спірну квартиру відсутні. Власником житлового приміщення, Міністерством оборони України, не приймалося рішення про надання Відповідачам права користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також у Відповідачів відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно. За таких обставин Відповідачі не являються ні власниками вищевказаної квартири, ні законними користувачами (наймачами, орендарями тощо), та займають його без відповідних правових підстав. Судом встановлено, що будь-які документи, акти (листи, укази, розпорядження) щодо забезпечення громадянина [PERSON] та його родини житлом в Адміністрації Президента України не обліковуються, що підтверджується листом від 08.08.2014 №45-01/3, оригінал якого міститься в матеріалах справи №362/6990/13. Інститут права власності в Україні регулюється приписами ст. 41 Конституції України. Конституцією України закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до частини першої даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Зазначене положення також передбачено у частині першій ст. 319 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~частини 1\~статті 326\~ЦК України передбачено,\~що у\~державній власності\~є майно,\~у тому\~числі грошові\~кошти,\~яке належить\~державі Україна. Від\~імені та\~в інтересах\~держави Україна\~право власності\~здійснюють відповідно\~органи державної\~влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328\~ЦК України, Пункт 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних і цивільних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових справ»). Відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вказана стаття ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави суду для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного суду України від 16.01.2012 справа № 6-57цс11). З наведеної норми права вбачається, що власник (титульний володілець) може вимагати усунення всяких порушень його права. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову, як позадоговірної вимоги власника, що володіє річчю, до третьої особи про усунення перешкод у здійсненні користування та (або) розпорядження майном. Питання права користування житловим приміщенням регулюється главою 2 Житлового кодексу України, зокрема питання виселення із житлового приміщення врегульовано ст.ст. 109-117 Житлового кодексу України та ст. 405 Цивільного кодексу України. Відтак порівняльний аналіз норм ст.ст. 321, 326, 383, 391 ЦК України та глави 2 Житлового кодексу України передбачають право вимоги власника Міністерства оборони України про захист порушеного права власності на спірну квартиру від будь-яких осіб, а положення ст. ст. 109-117 ЖК України регулюють порядок виселення цих осіб зі спірного жилого приміщення, яке належить Міністерству оборони України на праві власності. Відповідно до\~ст.\~116\~Житлового кодексу\~України особи,\~які самоправно зайняли жиле приміщення,\~виселяються без\~надання їм\~іншого жилого\~приміщення. Такими, що самоправно зайняли жилі приміщення, вважаються особи, які вселилися в нього без будь-яких правових підстав. Виселення цих осіб пов`язано з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Довготривалість користування самоправно зайнятим жилим приміщенням, не надає особі будь-яких прав на нього. Житлове законодавство передбачає виселення громадян без надання іншого житлового приміщення осіб, які самоправно зайняли житлове приміщення. Самоправно зайнятим вважається приміщення, в якому мешкає особа без відповідного рішення про надання їй цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Суд приходить\~до висновку,\~що утримуючи\~спірне житло\~без будь-яких\~правових підстав, оскільки, оглядовий ордер № 01 серія 2009/12/14, що був виданий Васильківською РДА на право зайняття службового житлового приміщення, не є підставою для вселення в надане житлове приміщення, що було встановлено у судових справах №1008/6434/2012, № 1008/3316/2012 і зазначені обставини відповідно до ст. 82 ЦПК України не потребують доказуванню, Відповідачі перешкоджають\~здійсненню своїх\~прав володіння\~та користування\~Міністерства оборони\~України,\~а також\~унеможливлює здійснення\~останнім свого\~права стосовно\~розпорядження своїм\~майном шляхом\~його подальшого\~розподілу. Невиконання Відповідачами обов`язку про вивільнення житлового приміщення призведе до порушення права на житло інших військовослужбовців, які не мають житла за місцем проходження служби, а згідно п. 2 ст.\~13\~ЦК України - особа, при здійсненні своїх прав зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Отже,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] своїми діями перешкоджають державі в особі Міністерства оборони України та Київського квартирно-експлуатаційного управління у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням, чим порушують їх права та законні інтереси. Відповідачі самоправно зайняли спірну житлову площу з 2009 р., що були вселені у спірну квартиру [ADDRESS] без будь-яких правових підстав, що передбачені нормами житлового законодавства України. Разом з цим, суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", § § 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Забезпечивши всім учасникам повний та всебічний розгляд даної справи, дослідивши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в сукупності та кожен доказ окремо, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст.\~15, ч. 1ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «негаторний позов - це позов власника або, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення». З аналізу практики Верховного Суду, об`єктом негаторного позову може бути рухоме або нерухоме майно,\~що перебуває\~у власності та фактичному володінні позивача. Сторонами у негаторному позові, зокрема позивачем є особа, яка володіє річчю: власник або титульний володілець. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 4 ст. 9 та статтею 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли житлове приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Питання про виселення на підставі вказаної норми може ставитися лише у разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення та за відсутності згоди власника/наймача житла у будь-якій формі. Отже, виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. \~ \~ \~ \~Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Чинними рішеннями судів встановлено законність набуття позивачкою права користування спірним житлом, а також те, що органом державної влади ордер на спірну квартиру видано внаслідок неправомірних дій, а тому відповідачами було здійснено невиправдане втручання у приватну сферу позивачки, і порушено її право на повагу до житла. Згідно зі\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~та частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01,\~§ 82). ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні\~від 2 грудня 2010 р.\~у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»,\~§ 43). Стосовно обґрунтованості підстав для виселення Велика Палата ВС, справа № 653/1096/16-ц від 04.07.2018, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. \~ \~ \~ \~Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). При здійсненні правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. За встановлених судом обставин справи, ефективним способом захисту порушеного права Міністерства оброни України є саме пред`явлення вимоги в порядку ст.. 391 ЦК України про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження належним їй майном, зокрема, про виселення відповідачів. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 06 квітня 2022 р. в справі № 332/2378/19, від 21 вересня 2022 р. в справі № 331/4799/16 та від 16 серпня 2023 року в справі 466/11778/21. При цьому, вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням була б неефективним способом захисту в цій частині, оскільки за змістом ст.. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а отже, судове рішення про виселення, яке набрало законної сили, є підставою для зняття з реєстрації місця проживанняособи. Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 р. в справі №235/9835/15-ц, від 27 липня 2023 р. у справі № 201/290/16-ц, від 16 серпня 2023 р. в справі № 645/2747/19 та інших. Отже, виходячи з наведених норм матеріального права, встановивши, що відповідачі самоправно зайняли та користуються спірної житловою площею, а тому право відповідачів на користування житловим приміщенням припинилося, домовленості з позивачем щодо проживання в квартирі відповідачі не досягли, вирішуючи питання про баланс інтересів сторін та пропорційності між виселенням відповідачів й захистом права власності позивача прийнявши до уваги, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, а продовження їх проживання в спірній квартирі порушує право володіння позивача, яке гарантовано як національним законодавством України, так і ст.. 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, з урахуванням тривалого безпідставного проживання відповідачів у спірній квартирі, суд дійшов висновку, що виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення є законним та пропорційним заходом, що переслідує легітимну мету і є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже,\~з відповідачів\~в рівних\~частинах з\~кожного на\~користь Київського\~квартирно-експлуатаційного\~управління необхідно\~стягнути 4654 грн. 00 коп. судового збору, а саме по 1551 грн. 33 коп. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved