Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

У листопаді 2023 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив: визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] ; визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] є наймачем двохкімнатної квартири [ADDRESS] . Також у квартирі зареєстровані: дочка [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з матір`ю; брат [PERSON] , який не проживає в квартирі з 2009 року; колишній чоловік [PERSON] , який не проживає в квартирі з 2010 року. Згідно з рішенням виконавчого комітету Залізничної районної ради Київської міської ради депутатів трудящих, 15.03.1962 видано ордер № 58111 [PERSON] на квартиру на сім`ю з 4 осіб: [PERSON] , діду позивача, який помер [INFO] ; бабі позивача [PERSON] , яка померла [INFO] ; матері позивача [PERSON] , яка померла [INFO] ; дядьку позивача [PERSON] , який в 1975 році виїхав з місця помешкання. Відповідно до інформації з Реєстру територіальної громади м. Києва за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач переоформила особовий рахунок платника комунальних послуг та одноосібно оплачує їх. Відповідачі не проживають у квартирі за місцем реєстрації та не мають наміру проживати, оскільки проживають за іншими адресами, відтак є підстави для визнання їх такими, що втратили право користування квартирою. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін. Направлено позивачу копію ухвали про відкриття провадження у справі, а відповідачам - копію ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. Також відповідачам запропоновано надати відзив на позовну заяву у 15-денний строк з дня отримання копій документів. На день ухвалення рішення відповідачі своїм правом не скористались, відзив на позов не подали. Сторони у судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином про дату, час і місце судового розгляду. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в справі доказами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що виконавчий комітет Київської міської Ради депутатів трудящих 15.03.1962 видав ордер № 58111 на жиле приміщення [PERSON] на сім`ю, що складається з чотирьох чоловік, на право заняття 2-х кімнат 30,1 кв.м., в квартирі [ADDRESS] . Склад сім`ї: [PERSON] , [PERSON] дружина, [PERSON] син, [PERSON] дочка. Відповідно до копії повторного свідоцтва про смерть від 26.02.2008 серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у м. Києві, [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до копії повторного свідоцтва про смерть від 26.02.2008 серій [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у м. Києві, [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до копії повторного свідоцтва про смерть від 17.12.2003 серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, [PERSON] померла [INFO] . Згідно з повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народилась [INFO] , батьком якої є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Згідно з повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , батьком якого є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . 27.09.2005 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, який розірвано заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 грудня 2011 року. Статтею 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Відтак право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна, відповідно до ст.391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч.ч.1,2 ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже, позивач має право вимагати визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки вони відсутні понад один рік. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. На підставі викладеного, враховуючи, що відповідачі більше року не проживають у вищевказаній квартирі позивача, чим створюють перешкоди у володінні та користуванні квартирою, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь позивача.

Outcome: approved