Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якому просили виділити в натрі із спільної часткової власності у окремий об`єкт нерухомого майна належні їм 26/100 частки одноповерхового житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 32,2 кв.м, житловою площею 21,9 кв.м., до якого входять: коридор (1-1) площею 3,8 кв.м, кухня (1-2) площею 6,6 кв.м, житлова кімната (1-3) площею 9,1 кв.м, житлова кімната (1-4) площею 12,8 кв.м, припинивши право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на 26/100 часток у житловому будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] та [PERSON] належать на праві спільної часткової власності 26/100 (по 26/200 відповідно кожному) часток одноповерхового чотирьохквартирного житлового будинку [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 1500 кв.м за адресою: [ADDRESS] , яка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Хмельницького. Інша частина вказаного житлового будинку належить відповідачам у справі. На даний час співвласники вказаного житлового будинку не можуть дійти згоди з приводу порядку спільного володіння та користування житловим будинком та присадибною земельною ділянкою, у зв`язку із чим виникла необхідність виділу в натурі належної їм частки будинку. Відзив на поданий позов від відповідачів на адресу суду не надходив. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Зазначив, що 05.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] , а 28.04.2010 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу згідно яких [PERSON] та [PERSON] відповідно придбали по частці квартири [ADDRESS] . На момент продажу вказаних часток цієї квартири її власником був [PERSON] , який набув право власності на спірну квартиру у вказаному будинку в порядку приватизації. В подальшому рішенням виконкому Хмельницької міської ради від 12.08.2010 року було дозволено зняти з балансу ЖЕК №1 26/100 частки будинку [ADDRESS] ) і вказана частка була передана позивачам згідно акту приймання-передачі основних засобів. На підставі вказаного акту у 2018 році у Державному реєстрі речових прав за [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано право власності по 26/200 частки житлового будинку [ADDRESS] . Вказана частка складається з коридору (1-1) площею 3,8 кв.м, кухні (1-2) площею 6,6 кв.м, житлової кімнати (1-3) площею 9,1 кв.м, житлової кімнати (1-4) площею 12,8 кв.м, а всього житловою площею 21,9 кв.м. і загальною площею - 32,2 кв.м. Позивачі бажають здійснити виділ своєї частки із спільного майна, що гарантовано їм положеннями ст.364 ЦК України. Технічна можливість такого виділення підтверджена технічним висновком експерта, який долучений до матеріалів справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Причини своєї неявки суд не повідомили, відзив на позов не подавали. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів на підставі наявних матеріалів та ухвалити у справі заочне рішення. Фактичні обставини встановлені судом. Встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] складається із чотирьох квартир. Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (2/3 частки) та [PERSON] і [PERSON] (по 1/6 частці відповідно кожному). Своє право власності [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] (на 1/6 частку відповідно кожному) останні набули в порядку спадкування після смерті [PERSON] . Ця квартира складається з: житлової кімнати площею 12,1 кв.м, житлової кімнати плошею 9,1 кв.м, кухні площею 2,0 кв.м, ванної кімнати площею 3,3 кв.м і передпокою площею 5,4 кв.м. Квартира [ADDRESS] (згідно наявних відомостей Хмельницького БТІ станом на 31.12.2022 рік) належить на праві власності [PERSON] , яку остання набула в порядку спадкування. Також 25.05.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] на 25/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Підставою для державної реєстрації зазначено акт приймання-передачі б/н виданий 20.07.2015 року ЖЕК №1; витяг з рішення виконкому Хмельницької міської ради від 22.10.2009 року №1123. Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (1/2 частина) та [PERSON] (1/2 частина). Позивачі придбали вказані частки квартири у [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 05.10.2009 року та від 28.04.2010 року відповідно. Останній, у свою чергу, набув право власності на вказану квартиру у 2009 році в порядку приватизації. Вказана квартира складається з коридору (1-1) площею 3,8 кв.м, кухні (1-2) площею 6,6 кв.м, житлової кімнати (1-3) площею 9,1 кв.м, житлової кімнати (1-4) площею 12,8 кв.м. Квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] .. Зазначені обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.06.2022 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 21.06.2018 внесено відомості про реєстрацію за [PERSON] права приватної власності на 26/200 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Підставою для державної реєстрації зазначено акт приймання-передачі (Хмельницька ЖЕК №1, [PERSON] , [PERSON] ) б/н виданий 29.01.2018 року УМК «Центральна», архівний витяг рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 12.08.2010 року №1001. Рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 12.08.2010 року №1001 надано дозвіл ЖЄК №1 зняти з балансу 26/100 частки одноповерхового чотириквартирного житлового будинку по [ADDRESS] ) загальною площею 32,3 кв.м. Згідно акту приймання-передачі основних засобів від 07.09.2010 року знято з балансу Хмельницького ЖЕК №1 та передано у користування [PERSON] та [PERSON] в рівних частках квартиру у буд. [ADDRESS] загальною площею 32,3 кв.м згідно рішення міської ради №1001 від 12.08.2010 року. Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суд. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. В силу ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною 1 статті 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. З положень ч. 2 ст. 367 ЦК України вбачається, що у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Як передбачено ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 14 травня 2015 року № 417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі - Закон № 417-VIII) багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири /п. 1/; допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) /п. 2/; співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку /п. 5/; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія /п. 6/. Із ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону № 417-VIII слідує, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Статтею 6 Закону № 417-VIII визначено права співвласників багатоквартирного будинку. Частиною 2 цієї норми права встановлено, що реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників. За змістом ст.ст. 2, 8, 10 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках, які використовувалися громадянами на умовах найму, передавалися останнім у спільну сумісну або спільну часткову власність за письмовою згодою усіх повнолітніх членів сім`ї, за якими зберігалося право на житло. При цьому квартири (будинки), які приватизовувалися, виступали окремими об`єктами права власності, а власники цих приміщень ставали співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою тощо. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що квартири багатоквартирних будинків не є об`єктами спільної власності співвласників будинку від загальної частки будинку. Ці квартири є самостійними об`єктами права власності, тому вони не можуть бути виділені як частка у спільному майні. У спільній власності співвласників багатоквартирного будинку перебувають лише приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, технічне обладнання, елементи зовнішнього благоустрою та прибудинкова територія. З матеріалів справи вбачається що житловий будинок [ADDRESS] є багатоквартирним будинком. Квартири у цьому будинку, що належать сторонам на праві приватної власності, не є їх спільним майном. У спільній власності сторін знаходяться лише приміщення загального користування (горище, підвал), опорні конструкції будинку, технічне обладнання, елементи зовнішнього благоустрою. Сторони не укладали договір про створення спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] , тому внесення 21.06.2018 року державним реєстратором до державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей, згідно яких [PERSON] належить 26/200 частки вказаного житлового будинку, а не квартира [ADDRESS] , не змінює суті спірних правовідносин та правового статусу квартир, як самих позивачів так і відповідачів. Також не може змінювати і правового статус у рішення виконавчого комітету, яким надано дозвіл на зняття з балансу відповідної частки спірного житлового будинку. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог, оскільки сторони є власниками саме квартир у багатоквартирному будинку, а спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки спільного майна. З огляду на викладене у задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, слід віднести на сторону позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed