Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

30.10.2023 року представник ТОВ «Гіпербуд» - Стороженко Ю.В. звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу до відповідачів Обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Проспект», [PERSON] ,, [PERSON] , відповідно до змісту якого вказує, що позивач ТОВ «Гіпербуд» на підставі договору оренди землі №7800 від 04.05.2012 року являється орендарем земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що 29 серпня 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області товариству видано дозвіл на виконання будівельних робіт №ЧВ11412152339 на будівництво на вказаній земельній ділянці будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (І - черга будівництво торгового центру). Стверджує, що позивач ТОВ «Гіпербуд» здійснило будівництво торгового центру, побудова якого згідно звіту Приватної аудиторської фірми «Експрес-Аудит» коштувала позивачу станом на 30.09.2016 року 47663752,69 грн. Вказує, що по завершенню будівництва позивач звернувся до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради із заявою про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію. Стверджує, що Інспекція у прийнятті в експлуатацію об`єкта - відмовила. Зазначає, що Рішенням Чернівецької міської ради №317 від 28.07.2016 року було припинено в односторонньому порядку вищезазначений договір оренди землі №7800 від 04.05.2012 року, який був укладений між Чернівецькою міською радою та позивачем ТОВ «Гіпербуд». При цьому, 24.10.2016 року між Чернівецькою міською радою та відповідачем Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Проспект» було укладено договір оренди землі №10303, за умовами якого міська рада передала кооперативу в оренду земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 06 лютого 2017 року в справі №926/4124/16, яке набрало законної сили, вищевказане рішення міської ради визнано недійсним та скасовано, а договір оренди землі №10303 від 24.10.2016 року, укладений між міською радою та Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Проспект» визнано недійсним. Стверджує, що відповідач - Обслуговуючий кооператив «ЖБК «Проспект», в незаконний спосіб, використовуючи вищезазначений договір оренди землі №10303 від 24.10.2016 року, отримав сертифікат готовності на закінчений будівництвом об`єкт - «будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом за адресою: [ADDRESS] (І черга - будівництво торгового центру)». Позивач вказує, що вищезазначений сертифікат був скасований постановою Західного апеляційного господарського суду від 26.01.2021 року у справі №926/1574/18. Стверджує, що Обслуговуючий кооператив «ЖКБ «Проспект», на підставі вищевказаних скасованих судами документів, а саме: вказаного договору оренди землі та зазначеного сертифікату неправомірно набув статусу замовника будівництва та оформив право власності на торговий центр, після чого продав спірні нежитлові приміщення в торговому центрі ряду юридичних та фізичних осіб. Так, 25.05.2017 року між Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Проспект» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого кооператив (продавець) передав за плату, а [PERSON] (покупець) прийняла у власність нежитлове приміщення (торгове приміщення) № [NUMBER] , що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Надалі, 18.01.2022 року, між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] передала за плату, а [PERSON] прийняла у власність вищевказане приміщення. Позивач вважає, що Обслуговуючий кооператив «ЖБК «Проспект» не був власником торгового центру та відповідно не мав права продажу нежитлових приміщень у ньому, яке в подальшому було перепродано [PERSON] . На підставі викладеного, представник позивача просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (торгового приміщення) № [NUMBER] , загальною площею 35,7 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , від 25.05.2017 року, укладений між [PERSON] та Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Проспект», посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Надією Василівною та зареєстрований в реєстрі за №7403; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (торгового приміщення) № [NUMBER] , загальною площею 35,7 кв. м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , від 18.01.2022 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Апрінцевою Світланою Олександрівною та зареєстрований в реєстрі за №31. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01.11.2023 року було відкрито загальне позовне провадження по справі за позовом ТОВ «Гіпербуд» до Обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Проспект», [PERSON] ,, [PERSON] , про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та призначено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні на 15.11.2023 року. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.11.2023 року було задоволено клопотання представника позивача ТОВ «Гіпербуд» - Стороженка Ю.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Шевченківського районного суду м. Чернівці, з представником позивача ТОВ «Гіпербуд»\~-\~Стороженком Ю.В. поза межами приміщення суду за допомогою свого електронного кабінету з використанням власних технічних засобів в онлайн сервісі відеоконференцзв`язку\~ «vkz.court.gov.ua». Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.11.2023 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом ТОВ «Гіпербуд» до Обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Проспект», [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу до судового розгляду по суті на 12\~грудня 2023\~року. Представник позивача ТОВ «Гіпербуд» Стороженко Ю.В. в судове засідання призначене на 12.02.2024 року не з`явився, однак спрямував до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. В попередніх судових засіданнях підтримав обставини, що зазначені в позовній заяві та в запереченнях на клопотання. Крім цього, ствердив, що враховуючи оголошений по всій території України правовий режим воєнного стану, а також карантинні обмеження, - строки позовної давності не були пропущені позивачем. Просив суд задовольнити позов ТОВ «Гіпербуд» в повному обсязі. Також, згідно з спрямованої через канцелярію суду письмової промови в судових дебатах та заперечень на клопотання (заяву) - представник позивача вказав, що звернення до суду з вимогами про визнання недійсними декількох договорів відчуження майна є належним способом захисту, що узгоджується з практикою Верховного Суду в аналогічному спорі. Ствердив, що строки позовної давності, враховуючи карантинні обмеження та введений по всій території України правовий режим воєнного стану, - не були пропущені позивачем ТОВ «Гіпербуд». На підставі викладеного, представник позивача ТОВ «Гіпербуд» Стороженко Ю.В. просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідачів - Обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Проспект», [PERSON] - [PERSON] в судове засідання, призначене на 12.02.2024 року не з`явився, однак спрямував до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити в їх задоволенні. В попередніх судових засіданнях підтримав обставини, що зазначені у відзиві на позов, а також вказав, що позивачем ТОВ «Гіпербуд» було пропущено строк позовної давності. Крім цього, зазначив, що представник позивача обрав невірний спосіб захисту, а саме, останній звернувся з позовом про скасування договорів купівлі продажу замість того, щоб витребувати спірне майно з чужого незаконного володіння. Просив суд відмовити у задоволенні позову ТОВ «Гіпербуд» в повному обсязі. Крім цього, згідно спрямованого до суду відзиву на позов, а також згідно спрямованої до суду письмової промови в судових дебатах - представник позивача вказує, що в заявлених представником ТОВ «Гіпербуд» позовних вимогах не зазначено підстави визнання правочину недійсним, а також не вказано яке саме право намагається захистити позивач зазначеним цивільним позовом. Стверджує, що Обслуговуючий кооператив «ЖБК «Проспект» являлось власником спірного приміщення на момент продажу, а тому мало право здійснювати реалізацію зазначеного майна. Не заперечує, що рішенням Господарського суду Чернівецької області від 6 лютого 2017 року №6926/4124/16 визнано недійсним договір оренди землі №10303 від 24 жовтня 2016 року укладений між Чернівецькою міською радою та Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Проспект». Разом з тим, вважає, що зазначене рішення не має преюдиційного значення, оскільки не впливає на спірні правовідносини, що склались між сторонами даної цивільної справи з приводу спірного нежитлового приміщення. Стверджує, що замовником будівництва, яке знаходиться по проспекту Незалежності, 131, в місті Чернівці, є саме позивач Обслуговуючий кооператив «ЖБК «Проспект», що підтверджується відповіддю Інспекції ДАБК Чернівецької міської ради. Стверджує, що відповідач Обслуговуючий кооператив «ЖБК «Проспект» правомірно набув статусу замовника будівництва та оформив право власності на торгівельний комплекс, який знаходиться по проспекту Незалежності, 131, в місті Чернівці, в тому числі і на приміщення, яке є предметом спірного договору купівлі-продажу. Вказує, що позивачем не зазначено в позовній заяві підставу для визнання недійсності правочину, що передбачена ЦК України, що, на думку позивача, являється самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог позивача. На основі викладеного, представник відповідачів Обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Проспект» - Шевченко М.М. просив суд відмовити в задоволенні позову. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились хоча повідомлялись судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, а тому суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність. Дослідивши матеріали\~справи,\~ всебічно\~і повно\~оцінивши всі\~докази по\~справі,\~вислухавши пояснення\~сторін по\~справі,\~суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «Гіпербуд» до Обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Проспект», [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу підлягають до задоволення в повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, судом встановлено, що 04 травня 2012 року між Чернівецькою міською радою та ТОВ «Гіпербуд» укладено договір оренди земельної ділянки №7800, за умовами якого на підставі рішення 22 сесії Чернівецької міської ради VI скликання\~\~\~від 29 березня 2012 року №457, Чернівецька міська рада надала, а\~\~ТОВ «Гіпербуд» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку, площею 1,3000 га для будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями, яка знаходиться в [ADDRESS] . Договір укладено строком на 10 років до 04.05.2022 року (а.с.10-18). 29.03.2012 року межі вищезазначеної земельної ділянки встановлено в натурі (а.с.14). У подальшому, 29 серпня 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області видано ТОВ «Гіпербуд» дозвіл на виконання будівельних робіт №ЧВ11412152339 на будівництво на вказаній земельній ділянці будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (І - черга: будівництво торгового центру) за адресою: [ADDRESS] . Генеральний підрядник - дочірнє підприємство приватного підприємства «Капітал інвест груп «Чернівцібудінвест» (а.с.37). Згідно звіту приватної аудиторської фірми «ЕКСПРЕС-АУДИТ» «Про фактичні результати стосовно відображення в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності ТОВ «Гіпербуд» станом на 30 вересня 2016 року сума витрат ТОВ «Гіпербуд» на будівництво об`єкту - «будинок з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (І - черга будівництво торгового центру)» за адресою: [ADDRESS] , складає 47663752 грн. 69 коп. (а.с.38-42). 05.01.2017 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради було відмовлено ТОВ «Гіпербуд» у видачі сертифіката №ЧВ 170170050382 у зв`язку з тим, що в акті готовності об`єкта до експлуатації від 14.11.2016 року наведено недостовірні відомості в пункті 13 про документ, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою (а.с.43). При цьому, з дослідженого судом рішення Господарського суду Чернівецької області від 06.02.2017 року у справі №926/4124/16, вбачається, що рішенням Чернівецької міської ради №317 від 28.07.2016 року було припинено в односторонньому порядку договір оренди землі №7800 від 04.05.2012 року на підставі п.9.5.2 вказаного договору (а.с.44-48). Водночас, згідно з дослідженого судом з ЄРСР рішення Господарського суду Чернівецької області по справі 926/403/16 від 03.06.2016 року, яке було залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2016 року, вбачається, що вищезазначене рішення ЧМР №317 від 28.07.2016 року було визнано судом недійсним та скасовано. При цьому, вищевказаним рішенням Чернівецької міської ради №317 від 28.07.2016 року також було надано Обслуговуючому кооперативу «ЖБК «Проспект» земельну ділянку за адресою проспект Незалежності, 131, площею 1,3000 га (кадастровий номер 7310136300:11:001:0022), в оренду на три роки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07). У подальшому, 24 жовтня 2016 року між Чернівецькою міською радою та Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Проспект» укладено договір оренди землі №10303, за умовами якого Чернівецька міська рада надає, а ЖБК "Проспект" приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка знаходиться за адресою: м. Чернівці, проспект Незалежності, 131. В оренду передається земельна ділянка, загальною площею 1,3000 га, кадастровий номер 7310136300:11:001:0022. Договір був укладений строком на три роки - по 24 жовтня 2019 року. 20.02.2017 року Обслуговуючий кооператив "ЖБК "Проспект" через Центр надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради подав пакет документів з метою одержання сертифіката (для об`єктів ІV категорії складності). 22.02.2017 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради видано Обслуговуючому кооперативу "ЖБК "Проспект" сертифікат серії ЧВ №164170531809 на об`єкт "Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом" (І черга - будівництво торгового центру), нове будівництво у м. Чернівці, просп. Незалежності, 131. Проте,\~рішенням Господарського суду Чернівецької області від 06.02.2017 року у справі №926/4124/16, яке було залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 року та постановою Вищого господарського суду України від 23.08.2017 року, визнано недійсним та скасовано рішення Чернівецької міської ради 10 сесії VII скликання від 28.07.2016 року № 317 "Про припинення договору оренди землі від 04.05.2012 № 7800, укладеного між Чернівецькою міською радою та ТОВ "Гіпербуд"; визнано недійсним договір оренди землі від 24.10.2016 № 10303, укладений між Чернівецькою міською радою та Обслуговуючим кооперативом "ЖБК "Проспект" (а.с.16-20). При цьому, касаційна інстанція зазначила, що суди попередніх інстанцій правильно встановили та виходили з того, що спірне рішення Чернівецької міської ради від 28.07.2016 року № 317 прийняте за відсутності передбачених статтею 31 Закону України "Про оренду землі" підстав для припинення договору оренди землі від 04.05.2012 № 7800 та з порушенням приписів частини 2 статті 20, статті 123, частини 1 статті 124, статті 186 Земельного кодексу України та статті 50 Закону України "Про землеустрій", оскільки зміна цільового призначення орендованої земельної ділянки із подальшою її передачею в оренду новому користувачу відбулася за відсутності проекту землеустрою. Зазначені обставини встановлені також постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.07.2021 року у справі № 926/1574/18. Судом також встановлено, що постановою Західного апеляційного господарського суду від 26.01.2021 року у справі №926/1574/18 визнано незаконним та скасовано сертифікат серії ЧВ №164170531809, виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради 22.02.2017 року (а.с. 21-34). При цьому, згідно з відомостями з ЄРСР судом також встановлено, що постановою Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 926/1574/18 касаційне провадження за касаційною скаргою Чернівецької міської ради в частині підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, - було закрито; касаційну скаргу Чернівецької міської ради задоволено частково; постанову Західного апеляційного господарського суду від 26 січня 2021 року в частині задоволення вимог до Чернівецької міської ради про визнання незаконним та скасування сертифікату серії ЧВ №64170531809, виданого 22 лютого 2017 року, скасовано; у цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вимог до Чернівецької міської ради про визнання незаконним та скасування сертифікату серії ЧВ №164170531809, виданого 22 лютого 2017 року, - було відмовлено; постанову Західного апеляційного господарського суду від 26 січня 2021 року в частині вимог до Обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Проспект» про визнання незаконним та скасування сертифікату серії ЧВ №164170531809, виданого 22 лютого 2017 року, - було залишено без змін. Проаналізувавши викладене, суд приходить до висновку, що сертифікат серії ЧВ №164170531809, виданий 22.02.2017 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради Обслуговуючому кооперативу "ЖБК "Проспект" на об`єкт "Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом" (І черга - будівництво торгового центру), нове будівництво у [ADDRESS] на даний час визнаний судом незаконним та являється таким, що скасований судом. На підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд визнає наведені вище обставини встановленими та такими, що не підлягають доказуванню. Із дослідженої судом належним чином засвідченої копії договору купівлі-продажу від 25.05.2017 року вбачається, що Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Проспект» (продавець) передав за плату, а покупець [PERSON] , [INFO] , прийняла у власність нежитлове (торгове) приміщення №140, загальною площею 35,7 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Нежитлове приміщення, що є предметом цього договору, зареєстровано за продавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.05.2017 року на підставі сертифікату ДАБІ ЧВ №164170531809, виданого 22.02.2017 року, технічного паспорту, виданого ЧМКБТІ 24.02.2017 року, довідки №61, виданої Науково-виробничим товариством з обмеженою відповідальністю «Архітектурно-земельне бюро» 09.03.2017 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого КП «Бюро реєстрації нерухомості та бізнесу» 25.02.2017 року №81259676. Продаж приміщення за погодженням сторін був здійснений за ціною 364874 грн. 35 коп. (а.с.7). В подальшому, 18.01.2022 року, між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] передав за плату, а [PERSON] прийняв у власність вищевказане приміщення №140, загальною площею 35,7 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Продаж приміщення за погодженням сторін був здійснений за ціною 364874 грн. 35 коп. (а.с.8-9). Даючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного. Так, відповідно до частини першої\~статті 4 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша\~статті 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У\~статті 16 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини другої\~статті 16 ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Верховний Суд у постанові від 30 червня 2020 року у справі №310/4921/17 (провадження № 61-7016св19), дійшов до висновку про те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції\~ЦК України\~наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті\~215,\~216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей\~15,\~16 ЦК України, а також статей\~1,\~2-4,\~14,\~215 ЦПК України\~кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. При цьому, як було встановлено судом, позивач ТОВ «Гіпербуд», звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договорів купівлі-продажу від 25.05.2017 року та від 18.01.2022 року, посилався на те, що оспорюваним правочином було порушено права ТОВ «Гіпербуд» як замовника будівництва, позбавлено його права здати будівництво в експлуатацію та оформити право власності на новостворене нерухоме майно, оскільки ЖБК «Проспект» не був власником торгового центру та не мав права продажу нежитлових приміщень у ньому. З огляду на зазначене, суд вважає, що ТОВ «Гіпербуд» наділений правом оспорювати вищезазначені договори купівлі-продажу від 10.05.2017 року та від 18.01.2022 року. Згідно із ч.\~1\~ст.\~202\~ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Окрім зазначеного, суд звертає увагу на основні засади цивільного законодавства щодо свободи укладення договору між учасниками цивільних правовідносин. Так, відповідно до ч.1, ч. 3 ст. 203 ЦК України \~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Частиною першою\~статті 627 ЦК України\~передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Згідно із ч.\~1\~ст.\~638\~ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При вирішенні\~даного спору,\~суд враховує\~роз`яснення надані\~в п.\~2\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними» від\~09\~листопада 2009\~року №\~9,\~відповідно до\~яких,\~судам необхідно\~враховувати,\~що згідно\~із статтями\~4,\~10\~та 203\~ЦК зміст\~правочину не\~може суперечити\~ЦК,\~іншим законам\~України,\~які приймаються\~відповідно до\~Конституції України\~та ЦК,\~міжнародним договорам,\~згода на\~обов`язковість\~яких надана\~Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України, договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України). Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (стаття 658 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено\~прийняття нерухомого\~майна до\~експлуатації,\~право власності\~виникає з\~моменту його\~прийняття до\~експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналізуючи вище викладене, зокрема доводи сторін щодо правомірності укладеного правочину, суд звертає увагу на те, що правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Указані цивільно-правові результати мають бути досягнуті внаслідок правомірних дій суб`єктів цивільного права. Однією з підстав для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону. При цьому, досліджені судом докази беззаперечно підтверджують той факт, що Обслуговуючий кооператив «ЖБК «Проспект» не був власником майна (речей та прав), які було відчужено за договором купівлі-продажу від нежитлового приміщення (торгового приміщення) № [NUMBER] , загальною площею 35,7 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , укладеного 25.05.2017 року, а отже відповідно до вимог ст.ст.203, 655, 656, 658 ЦК України не мав права укладати угоди по його відчуженню. При цьому, постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року по справі № 727/7731/22 (провадження № 61-10610св23) було встановлено, що Обслуговуючий кооператив «ЖКБ «Проспект» неправомірно набув статус замовника будівництва, використовуючи який у подальшому оформив право власності на торгівельний комплекс. Враховуючи викладене, твердження представника відповідачів про правомірне набуття відповідачем Обслуговуючим кооперативом «ЖКБ «Проспект» статусу замовника будівництва не можуть бути взяті судом до уваги. Таким чином, враховуючи вищевикладене, оскільки Обслуговуючий кооператив «ЖБК «Проспект» розпорядився майном, власником якого він не є, тому суд приходить до висновку про невідповідність оспорюваного правочину вимогам закону та його недійсність. За вищевказаних обставин, суд приходить до висновку, що спірний договір купівлі-продажу від 25.05.2017 року, укладений між відповідачкою [PERSON] та Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Проспект», - має бути визнаним судом недійсним. При цьому, згідно з частиною першою статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Тобто, такий правочин не породжує переходу права власності до набувача (аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 05.09.2018 у справі №910/1356/13). У силу принциу «Nemo plus iures transferre potest quam ipse habet» ("Ніхто не може передати більше прав, ніж має сам"), у даному випадку не виникає право власності й у майбутніх набувачів» (п. 43, 44 постанови). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду по справі №904/5693/20 від 11 серпня 2022 року. Проаналізувавши викладене, а також встановивши, що відповідачка [PERSON] фактично не набула права власності на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , за вищевказаним договором купівлі-продажу від 25.05.2017 року, то суд приходить до висновку, що [PERSON] й не могла передати право власності на вищезазначене нежитлове приміщення відповідачці [PERSON] , шляхом укладення спірного договору купівлі-продажу від 18.01.2022 року Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що спірний договір купівлі-продажу від 18.01.2022 року, в силу вимог ст.ст. 215, 236 ЦК України та вищевказаної правової позиції Верховного Суду, - являється також недійсним. При цьому, представником відповідачів в судовому засіданні було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності у спорі. Розглядаючи зазначене клопотання, суд виходить із наступного. Так, за приписами\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ч. 1, п. 1 ч. 2\~ст. 258 ЦК України). Відповідно до ч. 1, ч. 2\~ст. 260 ЦК України\~позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими\~статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Частинами 1, 5\~ст. 261 ЦК України\~встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення із застосування\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У застосуванні зазначених положень слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті\~\~\~\~15,\~\~\~\~16,\~\~\~\~20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений\~законом\~спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Проаналізувавши викладене, суд не погоджується з аргументами представника відповідачів про сплив позовної давності у зазначеному спорі, виходячи при цьому з наступного. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин. Зазначена постанова була неодноразово продовжена КМУ і остаточно була відмінена лише 30 червня 2023 року (постанова Кабінету Міністрів України від 26 червня 2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»). При цьому, на період дії карантину урядом було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12, за змістом якого, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, строк позовної давності в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину. У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Окрім того, суд звертає увагу на те, що законом №2120-ІХ від 15.03.2022 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено п.19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Тому, з урахуванням того, що з 24.02.2022 року на території України запроваджено воєнний стан, з цього часу строк позовної давності також продовжено у зв`язку з влєнним станом. Отже, у даній справі відсутні визначені законом підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. Крім цього, суд вважає хибним посилання представника відповідачів на ніби-то невірно обраний позивачем спосіб захисту, виходячи з того, що позивачем у справі про витребування майна з чужого володіння, на що посилається представник відповідачів, може бути виключно власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором. Таким чином, суб`єктом права на віндикацію є власник майна або особа, яка має право на речове право на майно (титульний володілець). При цьому, з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Гіпербуд» на момент укладення спірних договорів купівлі-продажу не було власником нежитлового приміщення (торгового приміщення) №140, загальною площею 35,7 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , а тому не може звертатися до суду з позовом про витребування такого майна. До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові по справі №727/7731/22 (провадження № 61-10610св23) від 19.10.2023 року. При цьому, у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року по справі №182/2214/16-ц викладені правові позиції, які полягають в тому, що визнання недійсними кількох договорів відчуження майна особою, яка вважає порушеними ними свої права, є належним способом захисту такого права. Проаналізувавши зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем було обрано належний та ефективний спосіб захисту своїх порушених прав, який зможе відновити становище, яке існувало до моменту порушення відповідачами зазначених прав. Так, відповідно до\~статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Гіпербуд» до відповідачів\~Обслуговуючого кооперативу\~«ЖБК «Проспект»,\~ [PERSON] ,,\~ [PERSON] \~про визнання\~недійсними договорів\~купівлі-продажу\~-\~єобґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved