Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

25 січня 2024 року до суду надійшла вищевказана заява, у якій представниця заявниці [PERSON] просила встановити факт народження [INFO] дочки заявниці [PERSON] у місті Луганськ, яке знаходиться на окупованій території. Заявниця не має укладеного шлюбу, тому відомості про батька відсутні. З грудня 2023 року заявниця разом з дочкою проживає в с. Капустяни Полтавського району Полтавської області. Однак отримати свідоцтво про народження у відділу ДРАЦС вона не має можливості, оскільки документи про народження [PERSON] видані органом, який діє на тимчасово окупованій території України. Встановлення даного факту необхідно заявниці для отримання свідоцтва про народження дитини та для подальшого оформлення допомоги як внутрішньо переміщенім особам. 25 січня 2024 року ухвалою судді у справі відкрите провадження та призначене судове засідання на 25 січня 2024 року. Заявниця та її представниця у судове засідання 25 січня 2024 року не з`явились, про місце, дату та час судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 15). У судове засідання 25 січня 2024 року не з`явився представник заінтересованої особи, повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомляли (а.с.16). У зв`язку з вищевикладеним, суд вирішив проводити судове засідання, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору безоплатного користування нерухомого майна № 1 від 15 січня 2024 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , остання отримала у строкове (до 31 грудня 2024 року) безоплатне користування приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-9). Згідно обмінної карти № [NUMBER] пологового будинку, пологового відділення лікарні, виданої Державною установою «Луганський перинатальний центр» так званої «Луганської народної республіки» (м. Луганськ), [INFO] [PERSON] народила дочку (а.с. 7). [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту громадянина України № [NUMBER] (а.с. 6). Згідно п. 7 ч. 1\~ст. 315 ЦПК України,\~суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Положеннями ч. 1\~ст. 317 ЦПК України передбачено, що\~заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Відповідно до п. 1 Розділу І Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. За положеннями ч. 2, 3\~ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Заявниця позбавлена можливості зареєструвати народження дитини у державному органі України, оскільки документи про її народження, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Суд зазначає, що свідоцтво про народження, виписаний епікриз із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого/історії пологів та обмінної карти пологового будинку, пологового відділення лікарні, видане органом, який здійснює повноваження на тимчасово окупованій території, не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація народження особи з наведених вище підстав. Також, у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2021 року у справі № 756/8168/21 зазначено, що положення\~статті 317 ЦПК України\~не вимагають від осіб, які звертаються із заявою до суду про встановлення відповідного факту, подання до суду письмової відмови органу реєстрації актів цивільного стану у здійсненні реєстрації таких фактів. Разом з тим, суд вважає можливим врахувати обмінну карту, як доказ факту народження дитини заявниці у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de\~facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Відповідно до абзацу 5 частини 4 статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» за відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази, суд доходить висновку про підтвердження факту народження [INFO] [PERSON] саме в м. Луганськ, оскільки згідно медичної документації дитина народилася саме в зазначеному місті. Встановлення факту народження необхідно заявниці для проведення реєстрації народження державними органами України та оформлення допомоги як внутрішньо переміщеним особам. На підставі викладеного,

Outcome: approved