Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

11.12.2023 позивач звернувся до суду з зазначеним позов, в обґрунтування якого вказує, що з 24.09.2013 перебуває у трудових відносинах з відповідачем. 30.12.2021 він уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 5 років. 19.07.2022відповідачем припинено нарахування та виплату середнього заробітку на час проходження військової служби позивачем. На думку позивача, відповідач незаконно припинив виплату, а заборгованість, яка виникла - повинна бути виплачена. Посилаючись на норми Конституції України, КЗпП, ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» тощо, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ КП «Харківводоканал» в частині припинення збереження середнього заробітку, виплатити середній заробіток за весь час увільнення, стягнути з відповідача середній заробіток. 11.12.2023 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано в провадження судді Семіряд І.В. 13.12.2023 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене провадження та призначено судове засідання. 22.01.2024 представником відповідача КП «Харківводоканал» - Панасенко І.О. подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що ч. 3 ст. 119 КЗпП України було передбачено, що за працівниками, зокрема, які проходять військову службу за контрактом , зберігається місце роботи, посада та середній заробіток на підприємстві, проте ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022, внесено зміни у ч. 3 ст. 119 КЗпП, а саме слова «зберігаються місце робота, посада та середній заробіток» замінено словами «зберігається місце робота та посада». У зв`язку з чим обов`язок роботодавця щодо збереження за працівниками середнього заробітку виключено. Позивач не виконує роботу, визначену трудовим договором між ним та відповідачем, унаслідок призову на військову службу отримує грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі. Крім того, у відзиві зазначено, що у позовній заяві позивач просить зобов`язати ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток, однак яке відношення дане ПрАТ має до КП «Харківводоканал» не відомо. 30.01.2024 представник позивача подано заяву, у якій зазначено, що при складанні позовної заяви допущено технічну помилку, у зв`язку з чим просив вважати правильним КП «Харківводоканал» замість ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське». В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, уповноважив адвоката Карнухіна Д.Ю. представляти його інтереси. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача КП «Харківводоканал» Карнаушенко Т.М. у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні, з підстав, викладених у відзиві, окрім того наголошувала на тому, що є незрозумілим до чого ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське». Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряжаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази\~ подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів\~\~змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що з 24.09.2013 [PERSON] перебуває у трудових відносинах з КП «Харківводоканал», що підтверджується наданою копією трудової книжки серія [NUMBER] . 29.01.2019 наказом №22-к заступника генерального директора з експлуатації водопровідного господарства директора КП «Харківводоканал» увільнено [PERSON] з 29.01.2019 на період проходження військової служби за контрактом строком на три роки. Цим же наказом гарантовано [PERSON] збереження місця роботи, посади та середнього заробітку на період проходження військової служби за контрактом. Відповідно до наказу №60-РС/дск від 30.12.2021 т.в.о. начальника 218 об`єднаного центру забезпечення оперативного командування « [INFO] » Сухопутних військ ЗСУ, відповідно до ч. 4 ст. 23 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» з [PERSON] , який проходить військову службу за контрактом на посаді рядового складу укладено новий контракт про проходження військової служби у ЗСУ. 19.07.2022 наказом №138-к заступниа генерального директора з експлуатації водопровідного господарства директором КП «Харківводоканал» припинено нарахування та виплату середнього заробітку з 19.07.2022 працівникам, які проходять військову службу. В наказі від 29.02.2019 №22-к «Про увільнення [PERSON] від роботи на час проходження військової служби за контрактом» слова «середнього заробітку» виключено. 19.07.2022 заступником генерального директора з експлуатації водопровідного господарства директором КП «Харківводоканал» направлено [PERSON] повідомлення №7 про припинення зберігання та виплати середнього заробітку та роз`яснено, що на час проходження військової служби за ним буде зберігатись робоче місце та посада на підприємстві. [PERSON] були написані скарги до КП «Харківводоканал» та Північно- східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці, у яких останнім висвітлено питання щодо невиплати йому середнього заробітку. У\~статті 46 Конституції України\~закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Відповідно до ч. 3\~ст. 119 КЗпП України\~(в редакції яка діяла на день укладення [PERSON] нового контракту про проходження військової служби, тобто станом на 30.12.2021) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». У листі Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 01 жовтня\~\~\~2015 року «Щодо особливого періоду» зазначено, що особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу № 303/2014 та триває, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації на Сході України. Саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до\~статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~пов`язано настання особливого періоду, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування у умовах мирного часу. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17. 24 лютого 2022\~року Указом Президента України № 64/2022\~на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні діє режим особливого періоду, визначений\~ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ\~внесені зміни, зокрема, у частину третю\~статті 119 КЗпП України, а саме у частині третій статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ\~набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147. Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року за працівниками, прийняті на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби зберігається місце роботи і посада, проте не зберігається середній заробіток. Таким чином, передбачався обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом і дії КП «Харківводоканал» щодо припинення нарахування та виплати середнього заробітку є правомірними. При цьому, суд не бере до уваги та відхиляє твердження позивача стосовно дії в часі норми права, а саме незастосування ч. 3\~ст. 119 КЗпП України\~до трудових відносин, які виникли до внесення змін до цієї статті, тобто до 19 липня 2022 року. Так, частиною 1\~статті 58 Конституції України\~передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Правову позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту\~ст. 58 Конституції України, викладеними у\~рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі щодо відповідності\~Конституції України\~(конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня\~2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої\~статті 58 Основного Закону України\~новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У справі № 6-уп/98 Конституційний Суд України зазначає, що з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції. У\~рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України\~також надав роз`яснення порядку набрання чинності\~Конституцією України\~та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. На теперішній час\~Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ\~є чинним та обов`язковим до виконання. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що положення ч. 3\~ст. 119 КЗпП України\~в частині збереження за позивачу [PERSON] середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності\~Законом № 2352-ІХ, а починаючи з 19 липня 2022 року відповідач не має обов`язку зберігати за позивачем середній заробіток. Приймаючи до уваги викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. За правилами ч. 6\~ст. 141 ЦПК України\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed