Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання заповіту недійсним, в обґрунтування якого вказав, що він є рідним дядьком [PERSON] , яка померла [INFO] . Батько [PERSON] - [PERSON] є його рідним братом. Після смерті [PERSON] приватний нотаріус Чижик І.О. завела спадкову справу № 3/2017 від 11.04.2017 щодо майна померлої [PERSON] . Крім нього до приватного нотаріуса Чижик І.О. із заявою про прийняття спадщини звернувся невідомий йому чоловік - [PERSON] , на ім`я якого, як пояснила йому нотаріус, [PERSON] залишила заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М. за реєстровим номером 1114. Згідно із цим заповітом [PERSON] все своє майно заповіла [PERSON] . Ознайомившись у нотаріуса зі змістом вказаного заповіту, він вважає, що підпис на заповіті не відповідає підпису [PERSON] , яка, будучи інвалідом першої групи з дитинства, неодноразово в його присутності та у присутності свого покійного батька [PERSON] зверталася до нотаріуса для отримання нотаріальної довіреності, якою уповноважувала батька на представлення її інтересів. У домашньому архіві він знайшов декілька нотаріальних довіреностей, які підписані [PERSON] . Не потрібно бути експертом, щоб переконатися, що підпис у заповіті від 16.05.2014 і підпис у нотаріальних довіреностях, які видавалися племінницею раніше, різні. Зазвичай [PERSON] у нотаріальних довіреностях замість підпису зазначала своє прізвище. У той же час у заповіті від 16.05.2014 чомусь стоїть підпис та прізвище [PERSON] , що викликає обґрунтовану підозру в справжності підпису. За життя він часто спілкувався з [PERSON] , хоча вони і мало бачилися, проте йому відомо з її слів, що її співмешканець [PERSON] знущався над нею та завдавав їй побої. Завдяки його наполяганню [PERSON] у травні 2016 року перед її участю в програмі «Говорить Україна» звернулася до поліції із заявою про те, що [PERSON] протягом трьох років за адресою: [ADDRESS] , знущався з неї та наносив їй тілесні ушкодження. З приводу мордування та катування племінниці він просив двоюрідного брата [PERSON] - [PERSON] звернутися до органів поліції із відповідними заявами. У зв`язку з чим [PERSON] 27.02.2017 звернувся до начальника Індустріального відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про кримінальне правопорушення, у якій повідомив, що заповіт був складений сестрою під впливом фізичного та психічного насилля, і в діях [PERSON] є ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.115, ч.1 ст.127 КК України. Наскільки йому відомо у вказаному відділенні поліції знаходиться кримінальне провадження № 12018040660000699 від 05.05.2018, яке розпочате за заявою [PERSON] та кримінальне провадження № 12016010009000256 від 29.04.2018, яке розпочате за заявою самої [PERSON] . Крім іншого він довідався про те, що на телеканалі Україна 01.07.2016 вийшла програма «Говорить Україна», у якій приймали участь [PERSON] та її співмешканець [PERSON] . Під час цієї передачі знайшли своє підтвердження факти того, що [PERSON] неодноразово катував та знущався над [PERSON] , що завдавало їй сильного фізичного болю та впливало на її волевиявлення. Таким чином, позивач вважає, що заповіт [PERSON] , як акт розпорядження своїх майнових прав на випадок своєї смерті щодо належних їй прав та обов`язків, та посвідчення його приватним нотаріусом, враховуючи психофізичний стан, був складений племінницею [PERSON] , коли остання знаходилася в уразливому стані, у стані емоційної напруги під примусом та жорстоким поводженням з боку [PERSON] , що призвело до пригнічення її волевиявлення. Близьких родичів у племінниці після її смерті крім нього та двоюрідного брата [PERSON] не залишилося. Отже в разі визнання заповіту недійсним, він як спадкоємець буде мати можливість одержати право на спадкування за законом. Тому позивач просить суд визнати заповіт [PERSON] , посвідчений 16.05.2014 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М. за реєстровим номером 1114, недійсним. Позивач [PERSON] до суду не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи в його відсутність. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позові, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказав, що позовні вимоги він не визнає у повному обсязі, оскільки позов [PERSON] є необґрунтованим, безпідставним, не підтвердженим ніякими доказами і таким, що не відповідає дійсним обставинам складання [PERSON] заповіту на його ім`я. [PERSON] є рідним дядьком [PERSON] , яка була особою з інвалідністю першої групи і померла [INFO] . Рідний брат позивача - [PERSON] був батьком [PERSON] . З 2011 року він перебував у цивільному шлюбі з [PERSON] , яка потребувала постійного стороннього догляду. Під час сумісного проживання вони вели спільне господарство, три рази подорожували за кордон та багато разів подорожували Україною. На підтвердження цього ним надані фото з матеріалів справи № 202/2387/17, які вже розглядалися судом. Він допомагав [PERSON] , возив її на лікування і відпочинок, організовував побут, харчування. Він жодного разу у період з 2011 року до 2015 року не бачив, щоб [PERSON] провідував покійну або цікавився її життям. Тільки після смерті батька [PERSON] він вперше познайомився з позивачем і був свідком того, що той змушував [PERSON] до продажу її квартири з мотивів того, що навіщо їй 4-х кімнатна квартира, та хотів влаштувати племінницю до будинку інвалідів, щоб заволодіти її майном. У похованні [PERSON] позивач, як і інші її родичі, участі не приймали. [PERSON] розпочав нове коло незрозумілих вимог, які вже ставив [PERSON] , двоюрідний брат померлої, і які один в один повторюють попередні вимоги. До речі [PERSON] перебував з [PERSON] у дуже поганих стосунках, сварився з нею, поводився з нею грубо і нечемно, ніколи нічим не допомагав. Це третє провадження, де він є відповідачем. Суди відмовляли в позовних вимогах і залишали його єдиним спадкоємцем. При цьому суд критично оцінив показання свідків з приводу того, що він, начебто, наносив побої [PERSON] та погрожував їй з метою оформлення заповіту. Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30.11.2018 про визнання спірного заповіту недійсним з цих же підстав було залишено без змін згідно із постановою Дніпровського апеляційного суду від 02.04.2019. Це рішення має преюдиціальне значення, встановлені в ньому обставини не повинні доказуватися при розгляді цієї справи. Позивачем не надано жодного належного документа того, що померла [PERSON] не розуміла значення своїх дій і була на час складання заповіту недієздатною, не мала наміру складати заповіт та розпоряджатися своєю власністю на користь певних осіб. Щодо призначення у цій справі експертизи про визначення під час укладання заповіту у останньої усвідомлення значення своїх дій, то з цього приводу позивач з відповідним клопотанням до суду не звертався. Клопотання ж з приводу призначення почеркознавчої експертизи не вважає законним, оскільки заповіт складався [PERSON] особисто, у присутності нотаріуса, і це є доказом, що підписаний він був [PERSON] особисто. Враховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Також відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності, в обґрунтування якої вказав, що після смерті [PERSON] приватний нотаріус Чижик І.О. за заявою позивача завела спадкову справу № 3/2017 від 11.04.2017 щодо майна померлої, а саме квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . До цього ж нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернувся і він. Отже позивач з 11.04.2017 (з моменту подання заяви про вступ до спадку та його інформування нотаріусом про наявність заповіту) достовірно знав про наявність спірного заповіту, а тому право позивача на його оскарження закінчилося 11.04.2020. Натомість позивач не приймав ніяких засобів, щоб заявити свої претензії на спірну квартиру і оскаржити заповіт. Крім того позивач не заявляв про свої порушені права і в межах справи № 202/2387/17, що розглядалася в суді за позовом [PERSON] до нього про визнання вищевказаного заповіту недійсним. Оскільки позивач пропустив без поважних причин строк звернення до суду з цим позовом, не заявляв про поновлення цього строку і не надав доказів на підтвердження поважності причин його пропуску, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності без поважних причин. Представник позивача [PERSON] надав суду заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, згідно із якими вказав, що позивачем [PERSON] вживалися заходи, направлені на захист своїх прав щодо спадкування після смерті [PERSON] . Так під час розгляду справи № 202/7582/18 за позовом [PERSON] про усунення [PERSON] від права на спадкування, із яким [PERSON] звернувся 30.11.2018 до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська, [PERSON] , як спадкоємець другої черги, на стадії підготовчого провадження і в ході судового розгляду, а також під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції заявляв клопотання про залучення його до справи в якості третьої сторони, яке не знайшло свого вирішення. Коли суд 26.09.2022 ухвалив рішення у справі № 202/7582/18, задовольнивши позовні вимоги, у [PERSON] з`явилася можливість отримати спадкове майно після смерті своєї племінниці [PERSON] [INFO] Дніпровським апеляційним судом рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26.09.2022 було скасовано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення від спадкування за заповітом було відмовлено, що вплинуло на можливість реалізації [PERSON] своїх спадкових прав. Крім того [PERSON] паралельно з цією позовною заявою звернувся до Верховного Суду із заявою на поновлення строків для приєднання до касаційної скарги, яка подана [PERSON] . Тому просить суд відмовити відповідачу в клопотання про застосування строків позовної давності. Представник відповідача Машкевич О.В. до судуне з`явилася, про час і місце розгляду справи сповіщена належним чином, письмово повідомила суд про розгляд справи в її відсутність. Треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижик І.О. та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлева І.М. до суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином, подали суду заяви про розгляд справи в їх відсутність. Згідно із ухвалою суду від 27.02.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Згідно із ухвалою суду від 28.03.2023 задоволено клопотання представника позивача про участь в судових засіданнях у режимі відеоконференції. Згідно із ухвалою суду від 25.04.2023 задоволено клопотання відповідача та його представника про участь в судових засіданнях у режимі відеоконференції. Згідно із ухвалою суду від 02.06.2023 у клопотанні відповідача про застосування строків позовної давності на стадії підготовчого провадження відмовлено. Згідно із ухвалою суду від 02.06.2023 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів . Згідно із ухвалою суду від 22.06.2023 за клопотанням представника позивача призначена посмертна судова почеркознавча експертиза, у зв`язку з чим провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Згідно із ухвалою суду від 19.07.2023 провадження у справі поновлено у зв`язку з клопотанням експерта про надання матеріалів для проведення судової почеркознавчої експертизи. Згідно із ухвалою суду від 19.07.2023 частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Згідно із ухвалою суду від 19.07.2023 у клопотанні відповідача про застосування дії преюдиціальності до доказів позивача та визнання цих доказів недопустимими на стадії підготовчого провадження відмовлено. Згідно із ухвалою суду від 28.08.2023 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що відповідно до заповіту,посвідченого 16.05.2014 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М. за реєстровим номером 1114, [PERSON] , усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, котре повністю відповідає її внутрішній волі як учасника правочину, володіючи українською мовою, що дало їй змогу прочитати та правильно зрозуміти суть та зміст цього документа, на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] всю належну їй на праві приватної власності житлову квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Заповіт записано нотаріусом за допомогою технічних засобів у двох примірниках, містить рукописний текст такого змісту: «Цей заповіт прочитаний мною у голос, підписаний власноруч і повністю відповідає моїй волі. [PERSON] ». Нижче - підпис з розшифровкою [PERSON] . Нотаріусом особу заповідача встановлено, дієздатність перевірена. Вказаний заповіт зареєстровано у Спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) за № 56086703, про що свідчить Інформаційна довідка з цього реєстру. 18.02.2017 [PERSON] , [INFO] , померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть, виданим Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпровській області, актовий запис № 242. Відповідно до довідки Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи від 20.02.2017 причиною смерті [PERSON] стала хронічна ішемічна хвороба серця. [PERSON] була особою з інвалідністю першої групи з дитинства (ДЦП), про що свідчить копія пенсійного посвідчення [PERSON] , виписка із медичної картки стаціонарного хворого. Відповідно до копії довіреності від 10.07.2008 [PERSON] за життя уповноважувала свого батька [PERSON] бути її представником в усіх установах та організаціях з питань оформлення її спадкових прав на майно, яке залишилося після смерті її матері [PERSON] , померлої [INFO] , яке складається з грошових внесків та іншого майна. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дерев`янко О.К. Відповідно до договору дарування від 16.08.2002 [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . 11.04.2017 позивач [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижик І.О. Відповідно до спадкової справи № 3/2017, заведеної 21.03.2017 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижик І.О. після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , з заявами про прийняття спадщини звернулися: 21.03.2017 [PERSON] (за заповітом), 30.03.2017 [PERSON] (як спадкоємець п`ятої черги) та 11.04.2017 [PERSON] (як спадкоємець третьої черги). 27.02.2017 [PERSON] звернувся до Індустріального відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про кримінальне правопорушення від 25.02.2017, у якій зазначив, що в діях [PERSON] є ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.115, ч.1 ст.127 КК України, оскільки [PERSON] бажав смерті [PERSON] з метою заволодіння квартирою в м.Дніпро. Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.05.2016 до вказаного реєстру внесені відомості щодо кримінального провадження № 12016100090006256 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, за заявою [PERSON] від 29.05.2016 з приводу знущань та спричинення їй тілесних ушкоджень співмешканцем на протязі останніх трьох років. На двох фото, наданих представником позивача, зафіксована [PERSON] , на тілі якої наявні зображення, схожі на тілесні ушкодження у вигляді синців. Ці фото містять написи «Україна» у верхньому правому куті та «говорить УКРАЇНА» у лівому нижньому куті. На фото у кількості 13 шт, наданих відповідачем, зафіксовані усміхнена [PERSON] і [PERSON] на відпочинку. Згідно із ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01.12.2022 скасовано постанову слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області про закриття кримінального провадження № 120160100090006256 від 30.05.2016 за ч.1 ст.126 КК України. Відповідно до ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01.12.2022 скасовано постанову слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 16.05.2016 про закриття кримінального провадження № 12018040660000699 від 05.05.2018 за ч.1 ст.126 КК України. Відповідно до рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30.11.2018 у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , треті особи приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижик О.С., Яковлева І.М. , Чижик І.О. , про визнання заповіту недійсним, відмовлено (справа № 202/2387/17). Рішення набуло законної сили 02.04.2019. Згідно із постановою Дніпровського апеляційного суду від 02.04.2019 рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30.11.2018 за наслідками апеляційного оскарження залишено без змін. Згідно із постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.12.2022 рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26.09.2022 скасовано та ухвалено нове рішення, відповідно до якого у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення від спадкування за заповітом відмовлено. Відповідно до постанови Верховного Суду від 15.03.2023 постанова Дніпровського апеляційного суду від 29.12.2022 змінена з викладенням мотивувальної частини у редакції цієї постанови. Звертаючись до суду про визнання спірного заповіту недійсним, позивач зазначає дві підстави його недійсності. Це складання померлою заповіту під впливом фізичного або психічного насильства з боку [PERSON] , що призвело до пригнічення її волевиявлення, та те, що підпис на заповіті не відповідає підпису [PERSON] . Згідно із ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно із ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно із ч.1, 2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК (постанова Верховного Суду від 14.05.2018 у справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18)). Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (ст.1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення ЦК України про правочини. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч.1, 2, 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Системний аналіз норм ЦК України свідчить про те, що відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст.225, 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Згідно із ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду від 18.04.2018 в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Також Верховний Суд у своїй постанові від 19.12.2019 у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19) зазначив, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Одним із основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення ЄСПЛ від 25.07.02 у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України», рішення ЄСПЛ від 28.10.99 у справі «Брумареску проти Румунії»). Отже обставини, встановлені рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30.11.2018, ухваленим за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту [PERSON] , посвідченого 16.05.2014 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М. за реєстровим номером 1114, недійсним, не повинні доказуватися повторно при розгляді цієї справи. Згідно із рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30.11.2018 позивач просив визнати заповіт недійсним у зв`язку із тим, що він не відповідав волі [PERSON] , оскільки, враховуючи її психофізичний стан, остання знаходилася в уразливому стані, у стані емоційної напруги під примусом та жорстоким поводженням з боку [PERSON] , що вплинуло на її можливість усвідомлено приймати рішення і реалізувати його своїми діями. У цьому позові так само позивач вважає, що заповіт був складений [PERSON] , коли вона знаходилася в уразливому стані, у стані емоційної напруги під примусом та жорстоким поводженням з боку [PERSON] , що призвело до пригнічення її волевиявлення. Ухвалюючи рішення від 30.11.2018 суд прийшов до висновку, що заповідач на момент складання заповіту мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним, відповідало її внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним їй майном на випадок своєї смерті, а позивачем не надано жодних доказів, які б вказували на те, що оспорюваний ним заповіт є недійсним з підстав, визначених ст.1257 ЦК України. При цьому суд, перевіряючи доводи позивача, надав оцінку доказам, приведеним на обґрунтування позовних вимог, зокрема вказавши, що з моменту складання заповіту (16.05.2014) до дня смерті [PERSON] , а саме до [INFO] , беручи до уваги, що [PERSON] виїхав з квартири після передачі «Голос України» з 01.07.2016, остання за життя ніяких мір щодо скасування заповіту, визнання його недійсним або складання нового заповіту на користь позивача, чи іншої особи не приймала, що розцінюється судом, як волевиявлення спадкодавця на складання заповіту на користь відповідача і свідчить, що померла [PERSON] діяла відповідно до свого бажання, її намір був вільним і відповідав її внутрішній волі. Також суд не прийняв до уваги твердження позивача щодо вчинення [PERSON] стосовно [PERSON] кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ст.115, 127 КК України, оскільки жодним належним доказом це не доведено. Залишаючи рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30.11.2018 без змін, Дніпровський апеляційний суд у постанові від 02.04.2019 констатував, що доводи апеляційної скарги щодо встановлення під час телевізійної передачі «Говорить Україна» факту фізичного насильства під час складання спірного заповіту не відповідають дійсності з огляду на те, що спірний заповіт було складено і посвідчено 16.05.2014, а датою виходу передачі є 01.07.2016. Таким чином, доводи позивача [PERSON] , наведені у позові, зводяться до переоцінки обставин, які були вже встановлені рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30.11.2018 у справі № 202/2387/17, яке набрало законної сили, що є неприпустимим. А тому суд враховує преюдиціальний характер цього судового рішення, яким вже встановлено недоведення факту застосування до померлої [PERSON] фізичного або психічного тиску з боку відповідача чи інших осіб при складанні заповіту. Оскільки ця обставина має преюдиціальний характер, вона не потребує доказуванню у цій справі. Також позивачем не доведено і факт того, що підпис на заповіті не відповідає підпису [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту є підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону. На підставі ст.215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. У постанові Верховного Суду від 14.04.2021 в справі № 335/5977/17 (провадження № 61-13350св20) вказано, що відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. Нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи пред`являлися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту. За приписами ч.2 ст.1247 ЦК України серед загальних вимог до форми заповіту є те, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, у якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. З тексту заповіту вбачається, що його посвідчено приватним нотаріусом Яковлевою І.М., якою заповіт був записаний зі слів [PERSON] . Заповіт до підписання був прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса. Аналізуючи спірний заповіт і його зміст на предмет відповідності вимогам законодавства, суд вважає, що він складений уповноваженою посадовою особою у письмовій формі, особисто підписаний заповідачем [PERSON] , протилежного під час судового розгляду не доведено, та зареєстрований у встановленому законом порядку. За клопотанням представника позивача у справі 22.06.2023 була призначена посмертна судова почеркознавча експертиза з метою з`ясування, чи виконаний підпис у заповіті від імені [PERSON] , проведення якої було доручено Донецькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. Витрати з проведення експертизи було покладено на позивача. 17.08.2023 вказана експертна установа повідомила про неможливість проведення судової експертизи через нездійснення оплати вартості експертних послуг. Оцінюючи доводи позивача щодо його підозри у справжності підпису [PERSON] у заповіті в момент його складання, суд виходить з того, що позивачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження цієї обставини, не було оплачено посмертну судову почеркознавчу експертизу для встановлення достовірності підпису померлого заповідача, що унеможливлює встановлення судом факту недійсності заповіту саме з причини, що підпис заповідача вчинений не нею. Отже судом встановлено, що форма заповіту відповідає вимогам ст.1247 ЦК України, і волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Оскільки позивачем не доведено належними і допустимими доказами наявність обставин, з якими він відповідно до закону пов`язує визнання заповіту [PERSON] , посвідченого 16.05.2014 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М. за реєстровим номером 1114, недійсним, суд приходить до висновку про відмову у позові. Відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності до заявлених позивачем вимог у порядку ст.267 ЦК України. Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності позовних вимог, заява відповідача про застосування строків позовної давності судом не розглядається. Відповідачем заявлене клопотання про стягнення з позивача витрат на послуги адвоката Машкевич О.В. в розмірі 30000 грн 00 коп. Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1, ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться витрати на правничу допомогу, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Відповідачем [PERSON] 06.01.2023 укладена угода № 56 з адвокатом Машкевич О.В. про надання юридичної допомоги в цій цивільній справі. Відповідно до розділу 4 цієї угоди плата за юридичні послуги адвоката обумовлюється сторонами. Статус адвоката Машкевич О.В. підтверджено свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 2475 від 07.11.2019, Витягом з Реєстру адвокатів України. Машкевич О.В. також є фізичною особою-підприємцем, про що свідчить Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 04.04.2023. Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 27.08.2023 адвокатом на підставі угоди № 56 від 06.01.2023 були надані такі послуги: консультація - 3 год - 3000 грн, ознайомлення з матеріалами справи - 4 год - 4000 грн, складання та подання відзиву по справі - 6 год - 6000 грн, складання та подання клопотання про застосування строків позовної давності - 4 год - 4000 грн, складання та подання заперечення на проведення почеркознавчої експертизи - 3 год - 3000 грн, складання та подання клопотання про застосування дії преюдиціальності до доказів позивача - 5 год - 5000 грн, складання та подання клопотання про стягнення з позивача витрат на послуги адвоката - 3 год - 3000 грн, участь у судовому процесі 18.05.2023 - 1 год - 2000 грн. Загальна вартість послуг склала 30000 грн 00 коп. Оплата послуг адвокату Машкевич О.В. за надання правової допомоги по цивільній справі № 202/10931/22 в сумі 30000 грн 00 коп. здійснена [PERSON] на підставі квитанції до прибуткового касового ордеру № 349/23 від 26.08.2023. Згідно із ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За приписами ч.5 ст.137 ЦПК України в разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Представник позивача Філіповський В.В. надав суду клопотання про зменшення заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу, у якому вказав, що з урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин цієї справи, у тому числі неможливості проведення почеркознавчої експертизи, а також, враховуючи, що позивач [PERSON] є пенсіонером, зазначені представником відповідача витрати на правничу допомогу є завищеними і недостатньо обґрунтованими. Тому просить зменшити розмір цих витрат. Виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, складності справи, витраченого адвокатом часу і обсягу послуг, зокрема кількості складених процесуальних документів, з того, що представник відповідача у судовому процесі 18.05.2023 участі не приймала (відповідно до журналу судового засідання від 18.05.2023), а позивач не надав відомостей про свої доходи, суд вважає за можливе зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 15000 грн, що буде відповідати критеріям розумності, справедливості та співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із тривалістю і складністю справи та виконаних адвокатом робіт. Суд не приймає до уваги зауваження представника позивача з приводу того, що квитанція про отримання коштів за надання правової допомоги видана ФОП Машкевич О.В . В цьому сенсі суд звертається до правової позиції, що висловлена у постановах Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 922/1747/19, 17.10.2019 у справі № 922/1749/19 та полягає в тому, що порядок оформлення адвокатом рахунку для оплати наданих ним послуг та оподаткування грошових доходів фізичної особи-підприємця та самозайнятої особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, за ставками внеску до бюджету перебуває поза межами предмету дослідження питання витрат на професійну правничу допомогу. А тому, беручи до уваги, що відповідно до доданої квитанції № 349/23 від 26.08.2023 Машкевич О.В. отримала від відповідача грошову суму саме за надання правової допомоги у цій цивільній справі № 202/10931/22, яку нею, як адвокатом, було надано фактично, суд приймає до відома цей платіжний документ як доказ на підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову, понесені ним судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України не відшкодовуються. На підставі ст.202-204, 215, 231, 267, 1216, 1217, 1223, 1233, 1257 ЦК України,

Outcome: approved