Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить зобов`язати [PERSON] ліквідувати шляхом засипання вигрібну яму, споруджену на земельній ділянці в [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником земельної ділянки в [ADDRESS] , площею 0,0585 га, кадастровий номер 322410100:01:010:0017, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). По сусідству з її земельною ділянкою знаходиться земельна ділянка відповідача [PERSON] в [ADDRESS] , на якій останній збудував вигрібну яму без дотримання будь яких будівельних та санітарних норм, а також правил добросусідства, а саме на відстані 3 метрів від її будівлі та на відстані 10 метрів від її колодязю. Своїми діями [PERSON] створив їй дискомфорт, так як вигрібна яма забруднює ґрунтові води, своєчасно не очищається, в результаті чого на подвір`ї її будинку постійно стоїть сморід, особливо влітку. Оскільки на численні звернення щодо ліквідування септику відповідач не реагує, позивачка просить суд зобов`язати його примусово засипати дану вигрібну яму, а також стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Борух С.В. позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що 30.07.1993 року рішенням виконавчого комітету Тетіївської міської ради народних депутатів чоловіку позивачки [PERSON] було надано дозвіл на індивідуальне житлове будівництво в [ADDRESS] , приватизувала та оформила дану земельну ділянку позивачка вже пізніше. На даній земельній ділянці побудований лише хлів, під яким є погріб, проте правовстановлюючих документів на дану будівлю немає. Житлового будинку там немає і позивачка там не проживає, проте має намір будівництва, а тому збудована вигрібна яма на сусідній земельній ділянці буде створювати їй незручності, так як є негерметичною. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Неживок І.В. позовних вимог не визнали. [PERSON] суду пояснив, що він є власником домоволодіння в [ADDRESS] . В 2019 році на своїй земельній ділянці він збудував вигрібну яму глибиною три метри із бетонними кільцями та забетонованим дном. Місце для побудови він обрав згідно виводів для каналізації, які вже були зроблені попереднім власником. Від даної вигрібної ями немає жодних запахів, вона закривається герметично. Коли приїжджала комісія виконавчого комітету Тетіївської міської ради для перевірки дотримання правил її побудови, то жодних порушень не виявила. Неживок І.В. суду пояснив, що, оскільки позивачка [PERSON] не має у власності житлової чи громадської будівлі або споруди на земельній ділянці в [ADDRESS] , то її права на безпечні санітарні умови проживання не порушені, а також відсутні будь які докази права користування позивачкою даною земельною ділянкою, а тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Представник третьої особи виконавчого комітету Тетіївської міської ради Литвин С.П. позовні вимоги визнав, суду пояснив, що три-чотири роки тому до [PERSON] за адресою: [ADDRESS] виїжджала комісія виконавчого комітету Тетіївської міської ради для перевірки дотримання правил та норм побудови вигрібної ями, якою було встановлено порушення будівельних та санітарних норм при її побудові та зобов`язано [PERSON] ліквідувати її, при цьому документи перевірки відсутні. На даний час жодних обстежень не проводилось, оскільки відповідної заяви ні від кого не було. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є попереднім власником будинку в [ADDRESS] та коли він продавав даний будинок вигрібної ями не було. На даний час він проживає неподалік - по [ADDRESS] та жодних запахів із вигрібної ями відповідача не чує та ніколи не чув щоб на даний факт жалілися сусіди. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи та свідка, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з такого. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] користується земельною ділянкою в [ADDRESS] , площею 0,0585 га, кадастровий номер 322410100:01:010:0017, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій її чоловікові [PERSON] було надано дозвіл на індивідуальне житлове будівництво, що підтверджується копією рішення виконавчого комітету Тетіївської міської ради народних депутатів № 35 від 30.07.1993 року (а.с. 90), копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 25.02.1977 року (а.с. 93), копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-3217924242020 від 08.01.2020 року (а.с. 11-13). По сусідству з її земельною ділянкою знаходиться земельна ділянка відповідача [PERSON] в [ADDRESS] , на якій останній збудував вигрібну яму. Дані обставини визнаються учасниками справи, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Згідно відповіді виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 02-30/1309 від 22.11.2019 року, адресованій [PERSON] , щодо будівництва вигрібної ями [PERSON] по [ADDRESS] : відповідно до СНиП 2.04.02-85 вигрібна яма повинна бути розташована на відстані 10-12 метрів від сусіднього будинку і його споруд, проте [PERSON] збудував вигрібну яму на відстані 3 метрів від будівлі (а.с. 10). Відповідно до статей 90, 91 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких перешкод та порушень його прав на землю та відшкодування завданих збитків, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, щоб не створювати незручності сусідам. Відповідно до ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Згідно ч. 1 ст. 103 ЗК України власники та користувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Відповідно до ст. 104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу. Якщо дії сусіда є неправомірними та не відповідають умові заподіяння якнайменших незручностей, такі дії підлягають припиненню. Частиною другою ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Відповідно до статей 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти будь-які дії щодо свого майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Всім власникам забезпечуються рівні умови захисту і здійснення своїх прав володіння, користування і розпорядження своїм майном (частини 1, 3, 7 ст. 319 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду громадян (ч. 4 і ч. 5 ст. 319 ЦК України). Статтею 12 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» передбачено обов`язки громадян, які пов`язані з бережливим ставленням до природи, її охорони та раціонального використання її багатств відповідно до вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища; одним з обов`язків є непорушення екологічних прав та законних інтересів інших громадян. Згідно статей 4, 15 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» громадяни мають право на безпечні для здоров`я і життя харчові продукти, питну воду, умови праці, навчання, виховання, побуту, відпочинку та навколишнє природне середовище. Громадяни зобов`язані утримувати надані в користування чи належні їм на праві власності жилі, виробничі, побутові та інші приміщення відповідно до вимог санітарних норм, а при розробленні і використанні нових технологій, проектуванні, розміщенні, будівництві, реконструкції та технічному переобладнанні підприємств, виробничих об`єктів і споруд будь-якого призначення, плануванні та забудові населених пунктів, курортів, проектуванні і будівництві каналізаційних, очисних, гідротехнічних споруд, інших об`єктів зобов`язані дотримувати вимог санітарного законодавства. Згідно пункту 2.22 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 березня 2011 року № 14, згідно з яким вигреби повинні бути віддалені від стін житлових будівель і споруд на відстань не менше 20 м, а також пункту 3.26 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44, відповідно до яких майданчики для компосту, дворові вбиральні та очисні споруди каналізації повинні знаходитися у глибині двору не ближче 15 м від вікон житлових будинків, у тому числі і сусідніх садиб. Пунктом 1.1. Наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження державних санітарних норм та правил утримання населених місць» від 17 березня 2011 року № 145, передбачено, що вигрібна яма (вигріб) - це інженерна споруда у вигляді поглиблення в землі, виконана з водотривкого матеріалу, призначена для збирання та зберігання рідких відходів, наземна частина якої обладнана щільно прилягаючою кришкою та решіткою для відокремлення твердих відходів. Рідкі відходи, що утворюються у житлових та громадських будівлях і спорудах за відсутності централізованого водопостачання та водовідведення, допускається зберігати у вигрібних ямах (вигребах). У разі наявності дворових вбиралень вигрібна яма може бути спільною. Вигріб повинен бути водонепроникним та мати щільно прилягаючу кришку. Об`єм вигребу розраховується виходячи з чисельності населення, що ним користується. Вигреби необхідно очищати у міру їх заповнення. Перевезення рідких відходів з вигребів та розміщення їх на території приватних володінь, а також використання їх як добрива в сільському господарстві забороняється (частина 2.21. розділу 1 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць). Згідно з частиною 2.22. розділу 1 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць вигреби повинні бути віддалені від меж земельних ділянок навчальних та лікувально-профілактичних закладів, стін житлових та громадських будівель і споруд, майданчиків для ігор дітей та відпочинку населення на відстань не менше 20 м. Місце розміщення вигребу на присадибній ділянці та відстань від нього до власного житлового будинку визначає власник цього будинку з додержанням правил добросусідства. В умовах нецентралізованого водопостачання вигреби на території присадибної ділянки повинні бути віддалені від індивідуальних колодязів і каптажів джерел на відстань не менше 20 м, при цьому відстань від вигребів до громадських колодязів і каптажів джерел повинна бути не менше 50 м. При цьому слід враховувати напрямок схилу ділянки. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За правилами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд констатує, що оскільки обов`язок доказування обставин покладається на кожну із сторін спору, заявляючи позов про зобов`язання відповідача [PERSON] ліквідувати вигрібну яму шляхом засипання, саме позивачка мала б довести належними, допустимими та достатніми доказами як невідповідність даної вигрібної ями вимогам нормативно-правових актів у галузі санітарних норм, будівництва та правил добросусідства, так і довести, які саме незручності (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення, забруднення ґрунтових вод тощо) завдає їй станом на дату звернення з позовом облаштований відповідачем септик. Проте, перевіряючи та оцінюючи доводи позивачки та її представника, суд вважає, що сторона позивача не довела належними доказами того, що відповідач порушив санітарні норми та право позивачки на безпечні умови проживання внаслідок облаштування вигрібної ями. Так, позивачка зазначає, що вигрібна яма, споруджена [PERSON] , знаходиться на відстані 3 метрів від її будівлі та на відстані 10 метрів від її колодязю, забруднює ґрунтові води, своєчасно не очищається, в результаті чого на подвір`ї її будинку постійно стоїть сморід, особливо влітку. Проте, як встановлено в судовому засіданні, зокрема, із пояснень самої [PERSON] , вказана будівля позивачки не є житловою будівлею чи спорудою в розумінні ст. 380 ЦК України та пункту 2.22 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 березня 2011 року № 14, а є хлівом, який для проживання не призначений та для цих цілей не використовується. Наявність колодязю на земельній ділянці позивачки в [ADDRESS] взагалі не підтверджено жодним доказом, натомість відповідач [PERSON] в своїх поясненнях зазначив, що колодязю там немає. Згідно акту обстеження забудови земельної ділянки по [ADDRESS] , складеного комісією виконавчого комітету Тетіївської міської ради 18.12.2023 року, на земельній ділянці з кадастровим номером 322410100:01:010:0017, що належить [PERSON] , виявлено господарську будівлю невідомого призначення, колодязя з питною водою виявлено не було. При цьому зроблено висновок про те, що при побудові септику [PERSON] було порушено норми ДБН Б.2.2.-12:2019 (в разі якщо господарська будівля [PERSON] є літньою кухнею) або не порушено жодних норм будівництва та санітарних норм ( в разі якщо господарська будівля [PERSON] є будівлею іншого призначення) (т. 2 а.с. 25-26). Не підтверджено належними доказами і того, що із вигрібної ями відповідача поширюються неприємні запахи, [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що вигрібна яма є герметичною, свідок [PERSON] , який проживає неподалік вказав, що жодних запахів із вигрібної ями відповідача він не чує та ніколи не чув щоб на даний факт жалілися сусіди, а сторона позивача протилежного жодним доказом не довела. Твердження позивачки про те, що вигрібна яма відповідача забруднює ґрунтові води вочевидь мало підтверджуватись відповідним спеціалістом або експертом, які володіють спеціальними знаннями в зазначеній галузі, проте позивачка та її представник не надали суду висновків спеціаліста чи експерта з цього питання та клопотань про призначення відповідних експертиз чи про виклик спеціалістів для надання роз`яснень з питань, що потребують спеціальних знань, не заявляли. З приводу того, що, як вказує позивачка, вона має намір будівництва, а тому збудована вигрібна яма на сусідній земельній ділянці буде створювати їй незручності, з неї може йти неприємних запах і т.д., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Ч. 1 ст. 2, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що право кожного на життя охороняється законом, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла. Так, у пункті 77 справи «Дземюк проти України» (http://zakon.rada.gov.ua/laws/show/974_a51) Європейський суд з прав людини вказав: як Суд зазначав у низці своїх рішень, скарги за статтею 8 Конвенції подавалися у різних випадках, коли висловлювалося занепокоєння щодо довкілля (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Фадєєва проти Росії» (Fadeyeva v. Russia), заява № 55723/00, п. 68, ECHR 2005-IV). Проте для того, щоб порушити питання за статтею 8 Конвенції, втручання, щодо якого скаржиться заявник, має безпосередньо впливати на його житло, приватне або сімейне життя та має досягти певного мінімального рівня, щоб скарги підпадали під дію статті 8 Конвенції (див. рішення від 9 грудня 1994 року у справі «Лопес Остра проти Іспанії» (LopezOstra v. Spain), п. 51, Series А № 303-С, та вищенаведене рішення у справі «Фадєєва проти Росії» (Fadeyeva v. Russia), пп. 69-70). Тому для рішення першочерговим є те, чи може забруднення довкілля, на яке скаржиться заявник, вважатися таким, що достатньо негативно впливає на користування зручностями його житла та якість його приватного і родинного життя (див. рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Іван Атанасов проти Болгарії» (IvanAtanasov v. Bulgaria), заява № 12853/03, п. 66). Таким чином, позивачка мала б довести, що станом на дату звернення з позовом до суду облаштована відповідачем вигрібна яма хоча б якимось чином впливає на якість повітря, води, землі чи створює їй якісь інші незручності (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо) і це безпосередньо впливає на її житло, приватне або сімейне життя і такий вплив досягнув певного рівня. За відсутності вищезазначеного суд констатує, що доводи позивачки та її представника про порушення відповідачем санітарних норм чи ДБН не підтверджені належними і допустимими доказами, з огляду на що позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими, а тому суд в їх задоволенні відмовляє. Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд понесені судові витрати по сплату судового збору відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України залишає за позивачкою. Щодо судових витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу, то представник відповідача до закінчення судових дебатів у справі зробив заяву про подання доказів їх понесення протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Outcome: dismissed