Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Вак О.В. звернулась до Дніпровського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Теуту Євгенія Павлівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Вказану позовну заяву було передано в провадження судді Гаврилової О.В. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків не більше ніж десять днів з дня отримання копії ухвали. 06 січня 2021 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] направила до суду заяву про усунення недоліків, до якої долучено, серед іншого, позовну заяву в новій редакції та її копії для направлення відповідачу та третій особі, квитанцію про доплату судового збору. Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , від 20 березня 2019 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Теуту Є.П., зареєстрований в реєстрі за №523, та укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності 30775622, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1790221480000, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46043869 від 20 березня 2019 року. Вимоги позиву обґрунтовані тим, що згідно свідоцтва про право власності, яке видане Дніпровською районною державною адміністрацією 11 січня 1996 року, на підставі розпорядження від 11 січня 1996 року №24-412, позивачу по справі належала квартира за [ADDRESS] . Представник зазначає, що відповідач, племінниця позивача, за браком роботи у смт.Шрамківка переїхала до позивачки у належну їй квартиру, де проживала разом з нею. Позивач в силу похилого віку вирішила переїхати в с.Капустинці Яготинського району Київської області. На початку 2019 року самопочуття позивача погіршилось, тривалий час хворіла та стала потребувати сторонньої допомоги і догляду. Відповідач почала навідувати позивача, забезпечувати продуктами харчування, допомагати по господарству. На початку березня 2019 року відповідач запропонувала позивачу укласти договір довічного утримання, згідно якого вона буде здійснювати догляд за позивачем, забезпечувати продуктами харчування, а позивач мала передати відповідачеві право власності на належну їй квартиру, якою фактично відповідач зможе розпоряджатися після смерті. На вказану пропозицію позивач погодилась. Усіма питаннями укладання договору займалась відповідач, позивач лише 20 березня 2019 року прийшла до обраного нею нотаріуса та підписала договір. При цьому, у нотаріальній конторі тексту договору позивач не читала, оскільки вже на той час у неї були вікові проблеми із зором та вважала, що в договорі зазначені права і обов`язки, про які сторони попередньо домовились. Після укладання договору відповідач протягом двох місяців належно виконувала взяті на себе домовленості щодо належного догляду позивача. Однак, відповідач стала ухилятись від надання допомоги позивачу, не здійснювала допомоги по господарству, належними продуктами харчування не забезпечувала. З метою з`ясування питань щодо умов укладеного договору, позивач звернулась за юридичною допомогою, де їй стало відомо, що в укладеному між сторонами договорі нічого не зазначено про догляд, та за умовами якого позивач втратила право власності на квартиру. Представник позивача зазначає, що позивач не мала наміру укладати договір купівлі-продажу квартири, оскільки потребувала лише допомоги, при цьому, після укладання договору, квартиру від особистих речей позивач не звільняла, значиться зареєстрованою, коштів за договором купівлі-продажу позивач також не отримувала. Договір купівлі-продажу квартири не відповідає внутрішньому волевиявленню позивача, оскільки вона була впевнена, що підписує договір довічного утримання та не мала на меті відчуження на користь відповідача нерухомого майна, а тому вважає, що зазначений договір купівлі-продажу квартири підлягає визнанню недійсним. Крім того, враховуючи те, що спірний договір купівлі-продажу зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вважає за необхідне заявити похідну вимогу про скасування державної реєстрації, оскільки в силу вимог ст. 182 ЦК України право власності набувається з моменту державної реєстрації такого права. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2021 року дану позовну заяву повернуто позивачу, у зв`язку з тим, що недоліки, позивачем усунуті з пропущенням встановлено судом строку. Постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2021 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2021 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (т.1 а.с.86-88) 28 травня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У відзиві зазначено, що позивач є рідною тіткою відповідача, дітей не мала, квартира була приватизована позивачем, яка неодноразово говорила, що хоче подарувати відповідачу квартиру, як єдиній близькій родичці. Відповідач зазначає, що фактично позивач проживала у свого чоловіка в селі Капустинці, але щомісяця приїжджала до Києва з метою отримання пенсії, відвідування лікаря. Відповідач також їздила до неї в село - возила їй пенсію, коли та не могла приїхати. В місті Києві відповідач з чоловіком проживає з 2002 року, а в оспорювану квартиру переїхала в 2013 році за пропозицією саме позивача після смерті батька відповідача, який був рідним братом [PERSON] . Зазначає, що коли відповідач з родиною почали проживати у вказаній квартирі, сторони домовились про те, що відповідач буде утримувати квартиру, сплачувати всі комунальні послуги та підтримуватиму квартиру в належному стані. Починаючи з 2015 року через поважний вік, позивач в холодну пору року проживала у спірній вказаній, а влітку їхала в село до чоловіка. Відповідач піклувалась про тітку, слідкувала за її станом здоров`я, допомагала фінансово. Восени 2018 року, коли тітка приїхала на зиму до Києва, вона була хвора. Позивач дякувала відповідачу за допомогу та участь в її житті. В цей самий час позивач запропонувала відповідачу переписати на неї квартиру, оскільки хвилюється за те, що її найближчим спадкоємцем буде її чоловік, який за життя вже все своє майно переписав на свого онука і вона переживає щоб квартира дісталась відповідачу. Окрім того, за словами позивача, між нею та її чоловіком була домовленість, що ця квартира переходить відповідачу, а його будинок переходить до його онука, і наразі він вже на нього переоформлений. Позивач також поскаржилась, що дочка чоловіка почала питати її про квартиру і пропонувала скласти заповіт наїї ім`я, позивач дуже переживала через це. У відзиві зазначено, що за пропозицією позивача, відповідач знайшла нотаріуса, до якого сторони пішли на консультацію. Нотаріус розповіла їм про різні види договорів та їх відмінності, відмінності в оподаткуванні, і після почутого від нотаріуса позивач виявила бажання укласти саме договір купівлі-продажу квартири. Після збору необхідних документів сторони знову звернулись до нотаріуса, під час посвідчення договору позивач самостійно читала всі тексти вголос в присутності нотаріуса. Вона ніколи не мала проблем із зором, зір відповідав її віку. Зазначає, що нотаріус попередньо з`ясовувала у позивача, чи може вона самостійно прочитати текст договору та роз`яснювала, що якщо вона не зможе цього зробити, то текст договору може бути зачитаний вголос нотаріусом, про що буде зроблена відмітка у тексті договору, на що тітка повідомила, що сама може прочитати текст договору. Протягом процедури укладення договору нотаріус неодноразово задавала позивачу питання про те чи розуміє вона, що після підписання перестане бути власником квартири. Тітка відповідала, що все розуміє, її все влаштовує і це її воля. За доводами відзиву, вказані обставини та істотні умови договору в повній мірі викладені в тексті договору, підписаного позивачем, пунктом 3 якого визначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 645 500,00 грн, які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору. Крім того, згідно договору сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних умовах, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладання договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають, сторони свідчать, що цей договір не є фіктивним чи удаваним, тобто не є таким, що передбачено ст. 234, 235 Цивільного кодексу України. Також підтвердили, що кожна із сторін розуміє дійсність намірів до вчинення правочину тощо. З приводу доводів позовної заяви щодо віку та стану здоров`я позивача, як обставин, які мають значення для вирішення питання про те, чи мала місце на момент укладення договору помилка, у відзиві зауважено, що вік дієздатної особи, як і стан її здоров`я, не впливають на можливість усвідомлювати особою значення своїх дій та не можуть бути обґрунтуванням нерозуміння особою правових наслідків своїх юридично значимих дій. За доводами відповідача, до позовної заяви не долучені документів, які б свідчили про протилежне. Також відповідачем зауважено, що визнання недійсним договору не є належним способом захисту прав у разі, якщо на думку позивача, з нею не розрахувались за квартиру. Крім того, у відзиві зазначено, що позивач все ще прописана в квартирі, оскільки між сторонами була домовленість, що відповідач не буде виписувати позивача, щоб та могла користуватися в Києві медичними послугами та пільгами, які надаються киянам. Відтак, на думку відповідача, реєстрація позивача в квартирі, наявність там її речей та проживання в квартирі в холодну пору року, не можуть свідчити про наявність помилки у позивача щодо неправильного сприйняття фактичних обставин правочину. Такод відповідач зазначає, що навесні 2019 року відповідач відвезла позивача до чоловіка в село, а вже восени 2019 року родичі чоловіка позивача привезли її до Києва на зиму, стан здоров`я позивача був вкрай тяжким, її пам`ять погіршилась, після проведення лікування її стан покращився та в березні, за бажанням позивача, відповідач відвезла її до села. За доводами відзиву, з цього періоду почались погрози на адресу відповідача зі сторони родичів чоловіка позивача. Додатково у відзиві зазначено, що на підставі довіреності з 2014 по 2017 рік відповідач отримувала пенсію позивача та віддавала їй кошти, пізніше була оформлена пенсійна картка, строк дії якої закінчився в березні 2020 року і з метою отримання нової картки відповідачу потрібен був паспорт позивача. Відповідач зазначає, що знімала пенсію і відвозила її позивачу до червня 2020 року, тому паспорт, пенсія і пенсійне посвідчення весь цей час і на момент подачі позову знаходяться у відповідача. Також відповідач зазначає, що позивача налаштовують так, що остання не бажає спілкуватись з відповідачем. (т.1 а.с.110-114) 02 червня 2021 року до суду надійшли пояснення третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Теуту Є.П., в яких зазначено, що на початку березня 2019 року до неї за консультацією щодо відчуження нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] звернулись [PERSON] та [PERSON] . Нотаріус зазначає, що під час проведення консультації нею було з`ясовано, що [PERSON] має намір подарувати [PERSON] вказану вище квартиру. Нотаріусом було роз`яснено особливості та правові наслідки посвідчення договору дарування, та надано інформацію щодо інших можливих форм відчуження нерухомого майна, а саме: купівлі-продажу, спадкового договору та договору довічного утримання, наведено різницю щодо особливостей переходу права власності на нерухоме майно та правових наслідків укладення вказаних вище договорів. Після проведеної консультації [PERSON] вирішила не дарувати, а продати квартиру, пояснюючи це тим, що в квартирі майже не проживає, а проживає зі своїм чоловіком вже багато років за межами міста, що [PERSON] є її племінницею, доглядає за квартирою, по можливості допомагає їй, сплачує комунальні платежі, турбується про її здоров`я, але разом з тим, їй потрібні грошові кошти для проведення ремонтних робіт і підтримання дочки та зятя чоловіка, які також приймають участь в її житті. Під час проведення консультації нотаріусом було надано запит до КП КМР КМБТІ для отримання інформаційної довідки про реєстрацію права власності та надано перелік документів необхідних для посвідчення договору купівлі-продажу, роз`яснено про необхідність сплатити збір до пенсійного фонду і запропоновано ще раз обміркувати отриману від неї інформацію ретельно зважити всі правові наслідки майбутнього правочину. Третя особа зазначає, що 20 березня 2019 року [PERSON] та [PERSON] прийшли до неї з необхідними документами, нотаріусом ще раз було наголошено про правові наслідки посвідчення договору купівлі-продажу, з`ясовано дійсні наміри сторін, встановлено їх дійсну волю, на всі питання нотаріуса сторони відповідали чітко та зрозуміло. За поясненнями приватного нотаріуса, підстав сумніватися в дієздатності, вважати що хтось з учасників правочину не усвідомлює значення своїх дій та правові наслідки, а також те, що правочин вчиняється під впливом помилки, насильства або складних життєвих обставин у неї не було, [PERSON] усвідомлювала свої дії та правові наслідки укладеного правочину. Нотаріусом було підготовлено текст договору, необхідні заяви та вчинено всі інші дії, визначені Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій. Нотаріусом було запропоновано зачитати тексти вголос, проте [PERSON] повідомила, що сама прочитає тексти в окулярах. Тому, всі тексти були особисто прочитані вголос сторонами в присутності нотаріуса. Нотаріус зазначає, що [PERSON] читала текст договору та відповідних заяв, які долучені до примірника, що зберігається в справах нотаріуса, самостійно, без сторонньої допомоги, розуміючи та усвідомлюючи прочитаний текст. Також вона неодноразово задавала питання стосовно тексту договору, особливо її цікавило питання чи може вона залишатися «прописаною» в квартирі з метою отримання пенсії в місті Києві та можливості користуватися медичною допомогою та пільгами, які надані киянам і чи можна закріпити в договорі її право на проживання в квартирі. Нотаріусом було роз`яснено, що право проживання (особистий сервітут) може бути встановлено лише власником, сама собі вона встановити таке право в договорі купівлі-продажу не може, а [PERSON] до реєстрації права власності ще не є власником. Разом з тим в присутності нотаріуса сторони дійшли згоди, що [PERSON] не буде зніматися з реєстраційного обліку. В поясненнях зазначено, що перед підписанням договору сторони повідомили, що всі розрахунки між ними проведені в повному обсязі, фінансових та інших претензій не мають. Після підписання відповідних заяв текстів та проставлення підписів в реєстрі, нотаріусом було зареєстровано право власності за [PERSON] та надано їй оригінал договору, а [PERSON] надано його копію засвідчену нотаріально. (т.1 а.с.128-129) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2021 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Теуту Євгенії Павлівни завірену належним чином копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеного 20 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №523 та витребувано з Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №3» виконавчого органу Київської міської ради відомості щодо перебування на лікуванні [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , у період з 05 лютого 2018 року, із зазначенням діагнозу та періоду лікування. (т.1 а.с.159, 162-163) 27 вересня 2021 року з Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №3» надійшла медична картка стаціонарного хворого [PERSON] №18/1908/225. (т.1 а.с.169) 19 жовтня 2021 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Теуту Є.П. надійшла копія нотаріальної справи. (т.1 а.с.190-233) 07 грудня 2021 року до суду надійшли додаткові пояснення до відзиву представника відповідача [PERSON] - адвоката Жигаревої М.В., в яких наведені доводи з приводу наявності у [PERSON] іншого житла - житлового будинку, в якому позивач проживає з чоловіком, який бу побудований у період шлюбу з [PERSON] за спільні кошти. Також наведене спростування інших доводів позовної заяви: з приводу впливу віку та стану здоров`я позивача на час укладання оспорюваного договору, наданий аналіз оспорюваного договору тощо. Крім того, представником відповідача наведені зауваження за результатом вивчення медичної картки стаціонарного хворого [PERSON] №18/1908/225, згідно яких, зі змісту Медичної карти стаціонарного хворого № 18/1908/225, заведеної 15.02.2018 Київською міською клінічною лікарнею № 3 відносно [PERSON] вбачається також, що [PERSON] надавалась медична допомога щодо хвороб, не пов`язаних з ментальними розладами або які б могли вплинути на здатність пацієнтки розуміти значення своїх дій. 05.02.2018 [PERSON] була госпіталізована на стаціонарне лікування своєю племінницею (Відповідач) з діагнозом при госпіталізації: ГБ (гіпертонічна хвороба) ІІ ст., СД (сахарний діабет), 2 тип; сер.-тяжкий перебіг. Діагноз заключний клінічний при виписці: СД, 2 тип, середньо-тяжкий перебіг (стор. 1 Медичної карти). За даними первинного огляду зав. терапевтичним відділенням [PERSON] та палатним лікарем при госпіталізації пацієнта 05.02.2018, у описі первинного огляду свідомість пацієнта визначена лікарем як «ясна» (стор. 7 Медичної карти). За даними, вказаними у Листі огляду та консультацій спеціалістами наявні записи від 14.02.2018 та від 15.02.2018, у яких вказано, що самопочуття хворої покращилось: зменшилась загальна слабкість, запаморочення, нормалізувався артеріальний тиск. Загальний стан близький до задовільного (стор. 17 Медичної карти). У епікризі (виписному) зазначено, що хвора [PERSON] , 75 років, поступила в стаціонар 05.02.2018 у невідкладному порядку з діагнозом: ГХ, криз, СД, субкомпенсація. В терапевтичному відділенні проведено лікування та обстеження. Виписана з покращенням 15.02.2018 з задовільним самопочуттям під наглядом сімейного лікаря, ендокринолога (стор. 17-18 Медичної карти). За доводами пояснень, зважаючи на відомості про стан здоров`я [PERSON] згідно її Медичної карти, немає підстав вважати, що позивач не усвідомлювала зміст підписаного нею Договору та його правові наслідки. (т.2 а.с.22-29) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2022 року витребувано з Першої київської державної нотаріальної контори інформацію про те, чи була заведена спадкова справа щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . Якщо так, повідомити яким нотаріусом заведена така спадкова справа та направити витяг з реєстру спадкових справ. (т.2 а.с.45-46) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року задоволено клопотання адвоката Вак Ольги Володимирівни, зупинено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Теуту Євгенія Павлівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним до залучення до участі у справі правонаступника позивача. (т.2 а.с.59-60) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року поновлено провадження у справі, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ліфанової Інни Олексіївни завірену належним чином копію матеріалів спадкової справи №78/2022 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . (т.2 а.с.72-73) 07 березня 2023 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ліфанової Інни Олексіївни надійшли копії матеріалів спадкової справи №78/2022, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . (т.2 а.с.80-89) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року відмовлено в задоволені заяви представника відповідача [PERSON] - адвокат Жигарева М.В. про закриття провадження у справі. Клопотання [PERSON] про залучення до участі у справі як правонаступника - задоволено, залучено до участі у справі №75518127/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Теуту Євгенія Павлівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] (т.2 а.с.101-103). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 липня 2023 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання задоволено заяву представника правонаступника позивача [PERSON] - адвоката Дорошенка Є.В. про допит як свідка правонаступника позивача [PERSON] та про виклик свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.2 а.с.120-122) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті, із визначенням дат судового засідання: 04 жовтня 2023 року та 12 жовтня 2023 року. (т.2 а.с.123, 125-127) В судове засідання 04 жовтня 2023 року правонаступник позивача та його представник не з`явились, у зв`язку із чим ухвалою суду судове засідання відкладено до 12 жовтня 2023 року. 12 жовтня 2023 року в судовому засіданні представник правонаступника позивача [PERSON] - адвокат Дорошенко Є.В. вимоги позову підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, надав пояснення аналогічні доводам, наведеним у позові та додатково пояснив, що про складання [PERSON] заповіту йому нічого не відомо. Зазначив, що у останньої були проблеми із зором, виходячи з її віку, отже вона не читала оспорюваний договір. Додатково пояснив, що [PERSON] проживала в спірній квартирі до 2019 року, там знаходились її особисті речі, в 2019 році вона поїхала жити в село до чоловіка. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Жигарева М.В. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову. Відповідач надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву та додатково пояснила, що [PERSON] приблизно в 2018-2019 році, після її лікування, сказала, що дуже вдячна відповідачу та виявила бажання «переписати» на неї квартиру, за вказівкою [PERSON] відповідач знайшла нотаріуса, яка надала детальну інформацію та консультацію з приводу різних договорів, оспорюваний договір позивачем був прочитаний особисто. На переконання відповідача [PERSON] не була обізнана про звернення до суду з даним позовом від її імені, а ініціатива належала доньці її чоловіка. Також відповідач пояснила, що за договором купівлі-продажу вона розрахувалась з [PERSON] особисто, до укладання цього договору, як і було обумовлено між ними та відображено в оспорюваному договорі. Крім того зазначила, що із зором у [PERSON] було нормально, остання вдягала окуляри, коли потрібно було прочитати та розписатись. Представник відповідача в судовому засіданні надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві та додаткових поясненнях до відзиву, зазначила, що стороною позивача (правонаступника позивача) не надано доказів того, що позивач мала вади зору, а її вік та стан здоров`я вплинули на розуміння природи оспорюваного правочину. Наголосила, що [PERSON] сама наполягала на укладанні саме договору купівлі-продажу квартири. Зазначила, що відповідач для придбання оспорюваної квартири продала свою квартиру та додатково пояснила, що [PERSON] з чоловіком будували будинок, для чого були потрібні кошти, тому вирішили укласти відплатний правочин, за яким відповідач передала [PERSON] кошти. Третя особа приватний нотаріусКиївського міського нотаріального округу Теуту Є.П. в судовому засіданні надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у письмових поясненнях третьої особи та додатково пояснила, що [PERSON] повідомила про складання нею заповіту на користь відповідача, нотаріусом було роз`яснено про обов`язкову частку чоловіка на квартиру в даному випадку. На це [PERSON] повідомила, що її це не влаштовує, хоче щоб квартира належала відповідачу, що вона хоче подарувати квартиру останній, а та дасть їй за це кошти, на що нотаріусом було роз`яснено[PERSON] , що в такому випадку укладається договір купівлі-продажу, роз`яснено різницю між відплатними та невідплатними договорами. [PERSON] обмірковувала це питання та повідомила, що їй потрібні кошти на добудову будинку, тому вирішила укладати договір купівлі-продажу. Також третя особа пояснила, що [PERSON] довго і повільно читала договір, а нотаріус їй все роз`яснювала. На запитання нотаріуса [PERSON] повідомила, що кошти від відповідача отримала. Додатково третя особа пояснила, що нею були роз`яснені всі відмінності між різними договорами, їх суть та правові наслідки, а також що таке реституція. Зазначила, що [PERSON] сама вирішила укласти саме договір купівлі-продажу, договір довічного утримання їй не підходив, оскільки дочка її чоловіка наполягала на тому, щоб вони з чоловіком не мали відношення до майна другого з подружжя, а щоб гроші пішли на будівництво. Додатково третя особа зазначила, що в неї не було підстав вважати, що [PERSON] не розуміє значення своїх дій та правових наслідків своїх дій. Також додала, що [PERSON] зазначала, що її не влаштовує договір довічного утримання, оскільки їй потрібні гроші одразу - на добудову будинку, а не частинами. Після надання учасниками справи пояснень, представником правонаступника позивача було заявлено клопотання про оголошення перерви для забезпечення явки свідків та правонаступника позивача для допиту як свідка, яке судом було задоволено та оголошено перерву в судовому засіданні на 13 грудня 2023 року. В судовому засіданні 13 грудня 2023 року представник правонаступника позивача - адвокат Вак В.І., у зв`язку з відсутністю правонаступника позивача та свідків, які мали бути допитані у судовому засіданні, заявив клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні та зобов`язався забезпечити їх явку в наступне судове засідання. Вказане клопотання було задоволено судом та оголошено перерву в судовому засіданні на 08 лютого 2024 року. В судове засідання 08 лютого 2024 року з`явились відповідач та її представник, сторона правонаступника позивача була належним чином повідомлена про день, час та місце судового засідання (т.2 а.с.167), проте причини своєї неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань не подали. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Судом було поставлено на обговорення питання про можливість продовження розгляду справи за відсутності правонаступника позивача та його представника та постановлено ухвалу (без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання) про продовження розгляду справи за відсутності правонаступника позивача та його представника. Вислухавши пояснення представників сторін, відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтями 12, 13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновками експертів. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Судом були задоволені всі заяви та клопотання сторони позивача (правонаступника позивача), у тому числі й про виклик свідків, до яких зокрема належить правонаступник позивача. Разом з тим, сторона позивача (правонаступника позивача) не вжила заходів щодо забезпечення явки свідків декілька засідань постіль, не подала заяву про їх привід та/або обґрунтовану заяву про оголошення перерви в судовому засіданні, призначеному на 08 лютого 2024 року. За вказаних обставин суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами справи. Згідно ч.1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Судом установлено що 20 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Теуту Є.П., зареєстрований в реєстрі за № 523 (далі - договір), за умовами якого продавець передає у власність покупцю, а покупець приймає у власність квартиру[ADDRESS] і сплачує за неї ціну, визначену в цьому договорі. (т.1 а.с.191-192) Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом доводів позовної заяви, укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири не відповідав внутрішній волі [PERSON] , оскільки укладений нею під впливом помилки щодо обставин, які мають значення - позивач думала, що уклала договір довічного утримання, а не купівлі-продажу. За змістом позовної заяви, фактичними підставами, з огляду на які заявлено даний позов, є: вік [PERSON] (77 років); стан її здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у відчужувача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного майна за договором продавцем покупцю та продовження проживання у спірній квартирі після укладення договору купівлі-продажу; не одержання продавцем коштів за договором купівлі-продажу. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ч. 1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України). Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З інформації, відображеній в наданій стороною позивача довідці лікарської амбулаторії загальної практики - сімейної медицини с. Капустинці від 11.09.2020, виданої [PERSON] в тому, що вона перебуває на обліку з приводу ІХС: атеросклеротичний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. СН ІІІ ст. Цукровий діабет, 2й тип (т.1 а.с.76), а також за матеріалами витребуваної за клопотанням представника позивача медичної карти стаціонарного хворого № 18/1908/225, заведеної 15.02.2018 Київською міською клінічною лікарнею № 3 відносно [PERSON] (т.2 а.с.175-187) убачається також, що [PERSON] надавалась медична допомога щодо хвороб, не пов`язаних з ментальними розладами або які б могли вплинути на здатність пацієнтки розуміти значення своїх дій. Клопотання про призначення судової експертизи за будь-якою галуззю знань, стороною позивача (правонаступника позивача) заявлено не було. Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку, що доводи позивача (правонаступника позивача) про те, що помилка щодо природи правочину була викликана віком [PERSON] , [INFO] , та станом її здоров`я, не знайшли свого підтвердження за матеріалами справи. Що стосується інших доводів сторони позивача (правонаступника позивача), суд зазначає наступне. Пунктом 3 оспорюваного договору визначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 645 500,00 грн, які продавець одержав повністю від Покупця до підписання цього договору. За змістом цього пункту договору, сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. Підписання договору сторонами свідчить про те, що розрахунки за квартиру здійснені повністю до нотаріального посвідчення договору, та у сторін відсутні претензії одна до одної щодо розрахунків за квартиру. При цьому сторони стверджують всім зацікавленим у тому особам, що обізнані із рівнем ринкових цін на аналогічні квартири, сума договору їх повністю задовольняє та договір укладається ними на умовах, які вони вважають вигідними, і продаж житла за зазначену в договорі ціну не є наслідком впливу будь-яких негативних обставин. Сторони свідчать, що вони усі разом і кожен окремо в даний момент ні в якій мірі ні законом чи іншим нормативним актом, ні судовим рішенням, ні іншим способом не обмежені в праві укладати та виконувати цей чи подібні договори (п.14 договору). Сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних умовах, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладання договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають (п.15 договору). Сторони свідчать, що цей договір не є фіктивним чи удаваним, тобто не є таким, що передбачено ст. 234, 235 Цивільного кодексу України (п.19 договору). Сторони свідчать, що зміст цього договору, зміст вище зазначених статей Цивільного кодекс України, Кримінального кодексу України, Податкового кодексу України, Сімейного кодексу України їх зрозуміло, питань, які б залишилися нез`ясованими і незрозумілими для них немає (п.23 договору). Кожна із сторін розуміє дійсність намірів до вчинення правочину. Нотаріусом встановлено дійсність намірів кожної із сторін до вчинення правочину. Сторони стверджують, що у них відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов цього правочину. Сторони однаково розуміють значення умов правочину та його правових наслідків для кожної з сторін, про що свідчать особисті підписи сторін на цьому договорі (п.24 договору). В матеріалах нотаріальної справи щодо посвідчення оспорюваного договору, міститься заява [PERSON] від 20 березня 2019 року, адресована приватному нотаріусу Теуту Є.П., у якій [PERSON] повідомляє, що обізнана щодо рівня ринкових цін на аналогічні об`єкти нерухомого майна, ціна відчужуваної квартири визначена нею та покупцем за спільним волевиявленням, саме така вартість цього об`єкту нерухомого майна є справедливою і відповідає його дійсній вартості та влаштовує їх. (т.1 а.с.193) В тексті вказаної заяви є застереження перед підписом [PERSON] , що ця заява, на прохання останньої, набрала нотаріусом зі слів заявника, особисто нею прочитана, осмислена, її зміст заявнику зрозумілий, відповідає її волі, є прийнятною в повному обсязі і підписана заявником особисто. Українська мова заявнику зрозуміла. При цьому в матеріалах справи немає жодного доказу на підтвердження того, що [PERSON] мала вади зору, які могли би вплинути на її здатність прочитати оспорюваний договір та вказану вище заяву. Третя особа - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Теуту Є.П. надала детальні письмові та усні пояснення щодо обставин як посвідчення оспорюваного договору так і підготовки до його посвідчення, в тому числі й щодо надання консультації [PERSON] і роз`яснення останній суті та природи різних видів правочинів, з`ясування дійсної волі відчужувача. Як роз`яснено в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 у справі № 466/1107/18 (провадження № 61-18662св19) зазначено: «На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним позивач повинен довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Таким обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді і сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житловому приміщенні після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення вказаних обставин норми статей 203, 229, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. … Сам про собі факт проживання позивача у спірній квартирі після укладення договору дарування за встановлених судами обставин фактичної передачі дарунку [PERSON] та фактичного прийняття його [PERSON], не спростовує правильність висновків судів попередніх інстанцій, які повно та всесторонньо з`ясували обставини справи та правильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини». Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 у справі № 523/15638/17 (провадження № 61-14814св19) та від 13 березня 2020 у справі № 756/6516/16-ц (провадження № 61-13359св19), згідно яких: «Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним». За змістом висновків, викладених Верховним Судом України в постанові від 13 квітня 2016 у справі № 6-2953цс15, у справі щодо визнання недійсним відплатного договору з підстав, визначених ст. 229 ЦК України, судом наведено наступне: «Відмовляючи в задоволенні позовних вимог апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, послався на те, що правочин може бути визнано недійсним лише з підстав з наслідками, передбаченими законом; договір підписано сторонами в присутності нотаріуса, який перевірив їх дієздатність та волевиявлення; позивачі не довели наявність помилки щодо правової природи укладеного з відповідачем договору. …У справі, яка є предметом перегляду, суди встановили, що за умовами договору продавці [PERSON] та [PERSON] передають у власність, а [PERSON] приймає у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS], і такий продаж за домовленістю сторін вчинено за 142 тис грн., які продавці одержали для себе повністю під час підписання цього договору (пункти 1, 2 договору). …За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. …Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачі не довели належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ними фактичних обставин правочину, що вплинуло на їх волевиявлення. При цьому апеляційний суд установив, що при посвідченні договору купівлі-продажу текст правочину сторонам було прочитано вголос нотаріусом, яка неодноразово запитувала продавців чи вони розуміють зміст угоди та роз`яснювала правові наслідки укладення саме договору купівлі-продажу, а не будь-якого іншого; а також врахував, що позивачі не заперечували, що самостійно підписали оспорюваний договір. Ураховуючи викладене, Верховним Судом України встановлено, що у справі, яка переглядається, стаття 229 ЦК України застосована правильно». У постанові Верховного суду від 26.10.2022 року у справі № 947/32485/20 провадження № 61-7209св22 Верховним судом за результатами розгляду справи про визначення недійсним договору відчуження з підстав, визначених ст. 229 ЦК України, серед яких зокрема позивачем наведений факт продовження проживання у квартирі після її відчуження зроблені наступні висновки: «Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. …Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину). Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.» У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки [PERSON] не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації». У цій справі судом установлено, що оспорювана квартира відчужена [PERSON] відповідачу за відплатним правочином - договором купівлі продажу квартири, за змістом якого розрахунок за квартиру проведений сторонами договору до його укладання, докази наявності у відчужувача на час укладання договору будь-яких вад, які могли б вплинути на розуміння нею природи правочину та можливість прочитати договір перед його укладанням матеріали справи не містять, нотаріусом було роз`яснено [PERSON] природу договору та правові наслідки, з`ясовано дійсну волю останньої, [PERSON] зареєстрована в спірній квартирі (т.1 а.с.15) та фактично проживає в ній, що не оспорюється стороною позивача (правонаступника позивача), отже відбулась фактична передача/прийняття дарунку. Отже сам по собі факт періодичного проживання [PERSON] у спірній квартирі після укладення договору купівлі-продажу квартири, вік відчужувача та стан її здоров`я, посилання на наявність у [PERSON] спірного житла як єдиного (докази чого відсутні в матеріалах справи), - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] , до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Теуту Євгенія Павлівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, зважаючи на недоведеність стороною позивача (правонаступника позивача) позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду з даним позовом розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed