Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

У серпні 2023 позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Шелест Юлію Вікторівну, звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 21.07.2012 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, від якого народилась спільна донька - [PERSON] , [INFO] . 05.05.2017 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області шлюб розірвано. Позивач вказує, що відповідач не проявляв турботи про вагітну дружину, а навпаки почав віддалятись від виконання подружніх обов`язків. Після народження дитини відповідач побачив один раз доньку під час виписки, після чого зник та не давав знати про себе протягом 4-х місяців. Через пережитий стрес позивач втратила можливість грудного вигодовування. Наступна і остання зустріч батька й доньки відбулась, коли дитині виповнився один рік. Навесні 2017 року сторони зустрілись, щоб вирішити питання прописки дитини та позивач дізналась, що відповідач має намір поїхати з України до Польщі на постійне місце проживання та працю. Вказує, що відповідач не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно, дитина проживає з матір`ю та перебуває на її повному утриманні. Вважає, що відповідач ухиляється від виконання свої батьківських обов`язків, тому звернулась до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 07.09.2023 ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. 05.10.2023 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача та витребувано від Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину державного кордону України громадянином України [PERSON] за період з 01.01.2017 по 11.08.2023. 03.11.2023 на адресу суду надійшли витребувані докази. 09.11.2023 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, навела обґрунтування за змістом позову. Додатково зазначила, що позивач з донькою знаходяться в Туреччині та їй необхідний дозвіл на проживання з дитиною, однак немає згоди батька. Відповідач не бачив дитину 6 років та не цікавився нею, останні аліменти були сплачені в 2021 році. Листування відповідача у соціальній мережі зі знайомою, а саме [PERSON] , підтверджує його незацікавленість щодо дитини. З позовом про надання згоди на виїзд за кордон позивач не зверталась, а з`ясування думки дитини вважає недоцільним з огляду на перебування дитини у Туреччині, вік дитини, відсутність спогадів про батька, а також необхідністю термінового вирішення даного питання (справи). Клопотання про виклик свідків представник позивача не підтримала та просить залишити без розгляду. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час і місце розгляду справи за зареєстрованою адресою проживання, а також шляхом опублікування оголошення про виклик особи на сайті "Судової влади", з відзивом (запереченнями) на позов до суду не звертався, тому суд ухвалив провести у справі заочний розгляд відповідно до ст. 280 ЦПК України. Представник Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради в судовому засіданні зазначила про неможливість надання висновку про вирішення спору в даній справі. Сторони не проживають за місцем реєстрації, тому неможливо обстежити їх житлово-побутові умови та поспілкуватись з відповідачем, а також з`ясувати, чи насправді він умисно не виконує батьківські обов`язки. З позивачем спілкувались в телефонному режимі. Також була телефонна розмова з тіткою відповідача, яка відмовилась надавати інформацію про відповідача. У вирішенні справи покладаються на розсуд суду з урахуванням висновку служби та в інтересах дитини. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] з 21.07.2012 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.05.2017, справа № 357/1115/17. Від спільного проживання сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серій [NUMBER] від 05.02.2016. Відповідно до копії довідки Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради № 364 від 30.01.2017, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та три інші особи зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 215541 від 06.09.2023. Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.08.2017 у справі № 357/7292/17 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27.06.2017 і до досягнення дитиною повноліття. Вказане рішення набрало законної сили та на його виконання видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні, ВП № [NUMBER]. Згідно з довідкою Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 59828 від 17.06.2021, за [PERSON] наявна заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 16 301,30 грн. Крім того, з листа Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 80940 від 21.08.2023 та розрахунку № 80949 від 21.08.2023 вбачається, що [PERSON] періодично сплачував аліменти на користь [PERSON] в період до грудня 2021 року, станом на 18.08.2023 в нього наявна заборгованість, що перевищує суму платежів за три місяці та становить 61 204,80 грн. Копії квитанцій про грошові перекази аліментів свідчать, що кошти позивачу від відповідача надходили з Республіки Польща. В матеріалах справи наявна копія електронної переписки подруги, як вказує позивач, з абонентом " [PERSON] " в месенджері від 02.08.2023, з якої вбачається, що останній проживає в Польщі і не був в Україні два роки. Також вказаний абонент запитує: " З [PERSON] бачитесь скоріш за все? Мабуть, за людину мене не вважає. Як вони там? Бо немає сміливості запитати особисто..". Надалі підтверджує, що не спілкується з [PERSON] словами "на жаль ні" та вказує, що бачився з [PERSON] 6 років тому. За даними листа Державної прикордонної служби України № 91-52276/18/23-Вих від 26.10.2023, відповідач [PERSON] перетинав кордон: 13.02.2018 (в`їзд), 25.02.2018 (виїзд), 14.05.2018 (в`їзд), 27.06.2018 (виїзд), 15.06.2019 (в`їзд), 12.07.2019 (виїзд), 04.01.2020 (в`їзд), 17.01.2020 (виїзд), 21.06.2020 (в`їзд), 19.07.2020 (виїзд), 30.12.2021 (в`їзд), 10.01.2022 (виїзд). З копії перекладу листа Міністерства у справах імміграції, біженців та громадянства Канади вбачається, що позивач звернулась із заявкою про отримання дозволу на тимчасове проживання в Канаді, однак їй повідомили про необхідність надання дозволу одного з батьків, який не супроводжує дитину на її в`їзд до країни, а у випадку, якщо супроводжуючий батько/мати є єдиним законним опікуном, необхідно надати офіційні/судові документи про це. В матеріалах справи міститься лист Управління з питань міграції губернаторства Анкари Турецької республіки відповідно до якого для оформлення дозволу на проживання необхідна згода батька. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від № 858 від 24.10.2023, є неможливим надання до суду висновку щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. За ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо (вона), він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини та є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Згідно з ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, відповідач сплачував аліменти на дитину по грудень 2021 року. Відповідач знаходиться за межами України, при цьому мати з дитиною наразі проживає в Туреччині, позивач також зверталась для отримання дозволу на тимчасове проживання в Канаді. У даній справі суд враховує, що з позовом про надання згоди на виїзд дитини за кордон позивач не зверталась. В матеріалах справи також відсутні відомості щодо звернення позивача до відповідача для можливості врегулювання (вирішення) питань, що стосуються інтересів дитини, зважаючи на наявність контактів (зв`язку) у подруги колишнього подружжя. Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради також зауважила про неможливість визначення, чи насправді відповідач умисно не виконує батьківські обов`язки. З аналізу правових норм національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини вбачається, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. В даному випадку, на думку суду, не є способом захисту інтересів малолітньої [PERSON] позбавлення її батька батьківських прав відносно неї, оскільки це є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки в першу чергу для [PERSON] , а доказів свідомого умисного не виконання батьківських обов`язків [PERSON] матеріали справи не містить. Отже, оцінюючи подані докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи, суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо доньки, які виникають із факту кровної спорідненості, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин саме цієї справи не доведено, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed