Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] третя особа: Моторно (транспортне) бюро України про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 11.08.2023 р. в с. Рівне Покровського району Донецької області по вул. Шопена мала місце дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено його автомобіль CHEVROLET AVEO, номер державної реєстрації [NUMBER] . Винним в даній дорожньо-транспортній пригоді визнано відповідача по справі [PERSON] , водія автомобіля марки LANCIA DELTA, номер державної реєстрації [NUMBER] , що підтверджується постановою суду від 17.10.2023 р. Вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових підтверджено висновком експерта № 064 за результатами проведення авто товарознавчого дослідження від 26.08.2023 р. і становить 119219,33 грн. Згідно повідомлення МТСБУ виплата страхового відшкодування становить 68437, 58 грн., тому відповідач повинен сплатити йому різницею між сумою спричинених збитків та сумою страхового відшкодування, а саме в розмірі 50781,75 грн., та оплату послу експерта та витрати на правову допомогу. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 50781,75 грн. матеріальних збитків, 9000 грн.- в якості відшкодування за оплату послуг експерта автотоварознавчого дослідження, 5000 грн. - витрат на правову допомогу. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав позовні вимоги в повному обсязі, Представник третьої особи МТСБУ в судове засідання не з`явився, просив справу слухати без участі представника. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що постановою Красноармійського міськрайонного суду від 17.10.2023 р. відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян ( а.с. 32). Постановою Красноармійського міськрайонного суду від 17.10.2023 р. встановлено, що 11.08.2023 р. о 17 год. 05 хв. [PERSON] в с. Рівне покровського району Донецької області по вул. Шопена біля будинку 1, керуючи автомобілем LANCIA DELTA, номер державної реєстрації [NUMBER] , при зміні напрямку руху, не переконався у безпеці свого маневру та скоїв зіткнення з автомобілем CHEVROLET AVEO, номер державної реєстрації [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в попутному напрямку. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження ( а. с. 31). Згідно висновку експерта № 064 за результатами проведення автотоварознавчого дослідження за замовленням [PERSON] вартість матеріальних збитків ( з технічної точки зору), заподіяної власнику автомобіля марки CHEVROLET AVEO, номер державної реєстрації [NUMBER] , на момент проведення дослідження становить 63669,91 грн, 91 коп. Вартість відновлювального ремонту автомобіля марки CHEVROLET AVEO, номер державної реєстрації [NUMBER] , складає 119219,33 грн.( а.с. 11-17). Згідно повідомлення МТСБУ за № 95176 МТСБУ прийняло рішення про виплату страхового відшкодування [PERSON] в сумі 68437,58 грн. ( а. с. 3). Згідно наданої квитанції за № 22-08 сума автотоварознавчого дослідження (послуги експерта) становлять 9000 грн. ( а. с. 4). Згідно акту-виконаних робіт, договору на правову допомогу та квитанції до прибуткового касового ордеру № 63 витрати на правову допомогу, яка була надана позивачу, становлять 5000 грн.( а.с. 6). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1,2,5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Тобто нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 01.03.2013 року « Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 2.2 Правил дорожнього руху України встановлено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеній у постанові від 01 березня 2018 року в справі № 201/14573/16-ц. Аналогічні роз`яснення містяться у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому доособи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Таким чином потерпілому належить право вимоги в обох видах зобов`язань- деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав. ( Правові висновки Верховного Суду від 21.12.2020 року в справі № 911/ 286/20). Якщо потерпілий звернуся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою ( страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Отже, розмір страхової виплати ( страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми ( ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі, і частково відшкодувала шкоду згідно з вимогами ст. 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату ( страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди) відповідальності. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 14.02.2018 року у справі № 754/1114/15ц, від 21.02.2020 року у справі № 755/5374/18, від 22.04.2020 року у справі № 756/2632/17. Одним із способів захисту цивільних прав, відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України визначено відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення ї цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю , завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.. Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. З огляду на положення ч. 1 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матералів справи, позивач отримав від МТСБУ суму страхового відшкодування в розмірі 68437,58 грн., та в подальшому пред`явив вимогу до відповідача по справі про стягнення різниці між фактичними збитками в сумі 119219,33 грн. та сумою страхового відшкодування, яка становить 50781,75 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позву. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно роз`яснень п. 24 Постанови Пленума Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням Отже, з відповідача по справі [PERSON] , який на момент дорожньо-транспортної пригоди керував транспортним засобом і визнаний винним у дорожньо-транспортній пригоді, внаслідок якої автомобіль позивача [PERSON] зазнав механічні пошкодження, підлягає стягненню на користь останнього матеріальних збитків у розмірі 50781,75 грн. , витрати на проведення експертизи в розмірі 9000 грн, та витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн., що відповідає вищезазначеним нормам права. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути понесений судовий збір в сумі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved