Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просила: - визнати нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , до складу якої входять коридор 13-1, кладовка 13-2, кімната 13-3, кухня 13-4, ванна 13-5, загальною площею 40,9 кв.м., житловою площею 21,4 кв.м. - майном спільної сумісної власності подружжя; - провести розподіл спільного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за позивачем право власності на частини квартири [ADDRESS] , до складу якої входять: коридор 13-1, кладовка 13-2, кімната 13-3, кухня 13-4, ванна 13-5, загальною площею 40,9 кв.м., житловою площею 21,4 кв.м. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. 29.09.2001 сторони уклали шлюб, від якого в них [INFO] народилася дочка [PERSON] . За час існування шлюбу 07.04.2004 сторонами було придбано квартиру, з урахуванням зміни назви вулиці та нумерації, за адресою: [ADDRESS] те, що на квартиру збирали кошти як позивач так і відповідач, які були однією сім`єю, однак квартира була оформлена саме на відповідача. До складу квартири входять: коридор 13-1, кладовка 13-2, кімната 13-3, кухня 13-4, ванна 13-5, загальною площею 40,9 кв.м., житловою площею 21,4 кв.м. У квартирі до середини 2023 була зареєстрована позивач. 09.09.2020 за рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано, а позивач вимушена була проживати в іншому будинку не з її колишнім чоловіком. Наразі між сторонами є спір щодо визнання права власності на частку в набутому під час шлюбу майні, а саме у вищезгаданій квартирі. Ухвалою суду від 19.12.2023 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву. Сторони не заперечували проти розгляду справи в спрощеному провадженні. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав. Суд, дослідивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. Згідно свідоцтва про одруження 29.09.2001 Відділом реєстрації актів цивільного стану Липовецького районного управління юстиції Вінницької області між сторонами було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №50. Згідно договору купівлі продажу від 07.04.2004, зареєстрованого в реєстрі за №1137 та посвідченого приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Кобзар С.В. - продавці [PERSON] і [PERSON] продали покупцю [PERSON] - відповідачу, а він купив квартиру [ADDRESS] . Згідно характеристики КП «ВООБТІ» та технічного паспорта, відчужувана квартира складається з: коридору 13-1, кладовки 13-2, кімнати 13-3, кухні 13-4, ванної 13-5. З домовленістю сторін ціна квартири - 13350,00 грн. У матеріалах справи наявний відповідний технічний паспорт з характеристиками квартири. З витягу реєстру територіальної громади вбачається, що позивач була зареєстрована у квартирі, з урахуванням зміни назви вулиці та нумерації, за адресою: [ADDRESS] починаючи з 10.06.2004 по 06.06.2023. У матеріалах справи наявне рішення виконавчого комітету Липовецької міської ради від 31.07.2014 №88 про впорядкування нумерації будівель по вулицях м. Липовець, де вищевказана квартира ідентифікується. У матеріалах справи наявна копія трудової книжки позивача, з якої вбачається, в період купівлі квартири позивач була офіційно працевлаштована, а тому отримувала дохід, який був частиною сімейного бюджету з відповідачем. 09.09.2020 за рішенням Липовецького районного суду Вінницької області у справі №136/444/20 шлюб між сторонами було розірвано. Позивач стверджує, що між нею та її колишнім чоловіком виник спір щодо визнання права власності на частку в набутій під час шлюбу квартирі. Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Судом було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 29.09.2001 по 12.10.2020 і під час шлюбу 07.04.2004 відповідач придбав квартиру, з урахуванням зміни назви вулиці та нумерації, за адресою: [ADDRESS] . Згідно характеристики КП «ВООБТІ» та технічного паспорта, відчужувана квартира складається з: коридору 13-1, кладовки 13-2, кімнати 13-3, кухні 13-4, ванної 13-5. У період купівлі квартири позивач була офіційно працевлаштована, а тому отримувала дохід, який був частиною сімейного бюджету з відповідачем. Суд зауважує, що сам по собі факт того, що майно набуте подружжям у шлюбі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, не спростовує поширення на таке майно правового режиму спільного майна подружжя, оскільки за змістом 60 СК право спільної сумісної власності на майно виникає у обох з подружжя одночасно. Судом було встановлено, що сторонами не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. В силу приписів ч. 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом було встановлено, що виходячи з позовної вимоги позивача про розподіл спільного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за позивачем право власності на частини квартири [ADDRESS] , та враховуючи відсутність заперечень відповідача про порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач фактично просить суд поділити майно на засадах рівності часток подружжя. Суд, оцінивши подані позивачем докази, вважає їх належними, допустимими та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилається позивач, і які не оспорює відповідач, а в сукупності на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги: визнати нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , до складу якої входять коридор 13-1, кладовка 13-2, кімната 13-3, кухня 13-4, ванна 13-5, загальною площею 40,9 кв.м., житловою площею 21,4 кв.м. - майном спільної сумісної власності подружжя та провести розподіл спільного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за позивачем право власності на частини квартири [ADDRESS] , до складу якої входять: коридор 13-1, кладовка 13-2, кімната 13-3, кухня 13-4, ванна 13-5, загальною площею 40,9 кв.м., житловою площею 21,4 кв.м., ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню. Суд, вирішуючи питання судових витрат керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з огляду на те, що позов задоволено, а тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору сплаченого позивачем при подачі до суду позову.

Outcome: approved