Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-08 00:00:00

Так, [PERSON] звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом, в якому просив визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17 серпня 2016 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , зареєстрований Ленінським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №329. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2019 року в справі №641/7595/19 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище дружини змінено на дошлюбне « [PERSON] ». Сторони мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] . З початком військового нападу Російської Федерації на Україну (з 24 лютого 2022 року), позивачем з метою безпеки було прийнято рішення виїхати з міста Харкова до села Сталі Полтавського району Полтавської області. Донька вже будучи у свідомому віці, виявила бажання бути з батьком, та переїхати разом з ним. Вже рік донька перебуває на повному забезпеченні свого батька. Позивач вказує, що він один виховує неповнолітню [PERSON] , забезпечує всім необхідним як в матеріальному плані, так і у виховному, духовному та фізичному. Батько повністю опікується інтересами і потребами доньки, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. Позивач, [PERSON] та його представник, [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, оскільки вони стосуються інтересів неповнолітнього дитини. [PERSON] в раніше наданих поясненнях в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Представника відповідача, [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні вказав, що заперечує проти задоволення позовних вимог, просив ухвалити судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Начальником Служби у справах дітей Диканської селищної ради подано заяву про проведення судового засідання без участі їх представника, з проханням прийняття рішення на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи та подані письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року №63566/00 «Проніна проти України» § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що 17 серпня 2016 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , зареєстрований Ленінським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №329. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2019 року в справі № 641/7595/19 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище дружини змінено на дошлюбне « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] , сторони мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] . Проживання [PERSON] , [INFO] разом з батьком, [PERSON] підтверджується: довідками від 29.03.2022 року №1609 - 7000120966, 1609 - 7000122261 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; довідкою від 22 вересня 2022 року № 09.1 - 13/497, що видана ЦНАП Диканської селищної ради про фактичне проживання осіб. Так, відповідно довідки «ЦПМСД Диканської селищної ради» Стасівської АЗПСМ зазначено; «дитина [PERSON] , [INFO] мешкає за адресою [ADDRESS] . Дитина на момент огляду здорова, профілактичні щеплення проводяться згідно графіку профілактичного календаря. Дитина на диспансерному обліку не знаходиться. Медичний заклад дитина відвідує у супроводі батька [PERSON] , [INFO] , батько піклується про розвито та здоров`я дитини». Згідно довідки виданої Опорним Закладом «Стасівська ЗОШ І - III ст. ім. М. Башкирцевої» 23.09.2022: « [PERSON] , [INFO] , навчається в о/з «Стасівська ЗОШІ-ІІІст. ім. М. Башкирцевої» з 15.03.2022року. Дівчинка відразу підключилась до дистанційного навчання і жодного дня не пропустила уроків». Зазначено, що всі питання навчання і виховання домашніх завдань контролює батько дівчинки [PERSON] ». Відповідно психологічно - педагогічної характеристики від 02.03.2023 року щодо учениці 4 класу Опорного Закладу «Стасівська ЗОШ І - III ст. ім. М. Башкирцевої» Диканської селищної ради Полтавського району, Полтавської області, [PERSON] , [INFO] , підтверджується те, що донька є старанною ученицею, відповідально ставиться до уроків, має відповідні навички. Окрім цього зазначено: «Батько завжди цікавиться навчанням дитини та відповідально ставиться до її виховання. Дівчинка завжди охайно одягнена, повністю забезпечена всім необхідним». В довідці - характеристиці від 06 березня 2023 року №106/09.7/10 Диканської селищної ради, [PERSON] характеризується з позитивної сторони. Зазначено, що він започаткував власну справу, неодноразово приймав участь у заходах на підтримку ЗСУ, за час проживання не виявляв ніяких агресивних дій, у конфліктних ситуаціях не помічений, скарг від громадян на його поведінку не зафіксовано. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області 635/857/22 суду від 02 березня 2023 року відмовлено у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів; зустрічний позов [PERSON] задоволено; припинено стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , які стягуються згідно рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2019 року у розмірі 2500 гривень; відкликано з Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) виконавчий лист № 641/7766/19 (провадження 2/641/2249/2019), виданий 10.12.2019 року Комінтернівським районним судом м. Харкова, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , аліментів на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , які стягуються згідно рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2019 року у розмірі 2500 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, [NUMBER] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, з дослідженого в судовому засіданні висновку органу опіки та піклування Диканської селищної ради вбачається наступне: «з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дітей, орган опіки та піклування вважає за можливе визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з батьком». Крім того, з вказаного висновку вбачається, що після початку воєнних дій, у березні 2022 року [PERSON] разом з донькою [PERSON] були змушені покинути місце постійного проживання та перемістилися до Диканської селищної територіальної громади, де [PERSON] винайняв квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи. Зазначене узгоджується із правовою висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження №14- 327цс18). У п.6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення п.1 ст.3, ст.9 Конвенції, ч.2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною і батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функцію опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції. Відповідачем не наведено переконливих підстав та доказів для відмови в задоволенні позову. Більше того, у випадку проживання дитини з позивачем, відповідач не втрачає можливості брати участь у спілкуванні з дитиною та його вихованні, приймати участь в утриманні дитини. Посилання відповідача на неналежне виконання позивачем батьківських обов`язків по відношенню до дитини нічим не підтверджуються, тобто є припущеннями. З урахуванням конкретних обставин даної справи, безперервне проживання дитини з батьком, який забезпечує його розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що є благополучним. При цьому, визначення місця проживання дитини з батьком не впливає на його взаємовідносини з маті?ю, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що як зазначено у висновку органу опіки та піклування, батьком створені належні умови для проживання дитини [PERSON] , [INFO] , її розвитку та навчання, тому суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, та такими, що підлягають до задоволення, оскільки це відповідатиме інтересам дитини, оскільки позивач має можливість забезпечити їй належні умови проживання і повною мірою займатися вихованням доньки. Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20). При цьому колегія суддів, враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформульовану в Постанові від 23 березня 2023 року у справі № 759/4616/19-ц (провадження № 61-8244св22), вважає за необхідно зазначити, що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місце проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей. Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостроемоційними і мінливими стосунками між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки. Разом із цим, суд наголошує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Окрім того, у зв`язку з задоволенням позову на підставі вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved