Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

У вересні\~2022\~року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з неодноразово уточненим у подальшому позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Южноукраїнський медіа холдинг» (далі - ТОВ «Южноукраїнський медіа холдинг»), посилаючись на те, що на офіційному сайті засобу масової інформації «Одеса медіа», власником якої є ТОВ «Южноукраїнський медіа холдинг» була опублікована стаття [PERSON] (далі мовою оригіналу) «Грабовский вапняк. Как власти Кодымского района помагают отбирать земли у людей», в якій розповідається про те, як керівництво Кодимського району шляхом корупційних зав`язків незаконно сприяє в здійсненні господарської діяльності ТОВ «Грабовський вапняк», директором і власником якого є він. Зокрема автор статті, посилаючись на неназвані місцеві ЗМІ, зазначає, що голова місцевої РДА має долю в ТОВ «Грабовский вапняк». Фактично автор створює серед читачів образ підприємства та його власників як таких, що існують, використовуючи виключно корупційні зв`язки. Зазначив, що далі в статті йде мова про місцевого бізнесмена, якому, як стверджує автор, влада чинить перепони в здійсненні підприємницької діяльності. Зокрема, сприяє анулюванню дозволів та ліцензій. Далі мовою оригіналу: « [PERSON] обратился в суд, даби отстоять свои права на пользование карьером и восстановить лицензию. Заседания длились порядка двух лет, и в конце января 2018 года, апелляционний суд признал правоту предприятия. Казалось бы вот он счастливый конец этой истории, но нет-пока «Горняк» скитался по судам, добиваясь справедливости, рейдери успели наложить лапу на карьер». В наступному розділі статті, який має назву (далі мовою оригіналу) «Рекордные темпы работы Кодымской райадминистрации», [PERSON] пише наступне: (далі мовою оригіналу) «После того, как [PERSON] получил карьер, в Грабовку приехал депутат Кировоградского облсовета [PERSON] , который руководил предприятием под названием «Грабовский вапняк». Вважає, що таким чином формується його образ як рейдера та корупціонера, що на думку позивача, принижує його честь, гідність та ділову репутацію та завдає йому істотної моральної шкоди. Посилаючись на вищевказані обставини та вимоги діючого законодавства, позивач просив суд визнати, що відомості в статті (далі мовою оригіналу) «Грабовский вапняк. Как власти Кодымского района помагают отбирать земли у людей», щодо нього такими, які порушують його права на повагу до його гідності та честі та завдають шкоди його діловій репутації; зобов`язати ТОВ «Южноукраїнський медіа холдинг» протягом десяти днів з дня набранням рішення законної сили шляхом видалення по тексту (далі мовою оригіналу) « [PERSON] обратился в суд, даби отстоять свои права на пользование карьером и восстановить лицензию. Заседания длились порядка двух лет, і в конце января 2018 года, апелляционний суд признал правоту предприятия. Казалось бы вот он счастливый конец этой истории, но нет-пока «Горняк» скитался по судам, добиваясь справедливости, рейдери успели наложить лапу на карьер» та «После того, как [PERSON] получил карьер, в Грабовку приехал депутат Кировоградского облсовета Артем Шевчук, который руководил предприятием под названием « [INFO] » з веб-сайту [INFO] , та опублікувати на веб-сайті [INFO] / інформацію наступного змісту, а саме інформацію: (далі мовою оригіналу) « [PERSON] обратился в суд, даби отстоять свои права на пользование карьером и восстановить лицензию. Заседания длились порядка двух лет, і в конце января 2018 года, апелляционний суд признал правоту предприятия. Казалось бы вот он счастливый конец этой истории, но нет-пока «Горняк» скитался по судам, добиваясь справедливости, рейдери успели наложить лапу на карьер» та «После того, как [PERSON] получил карьер, в Грабовку приехал депутат Кировоградского облсовета [PERSON] , который руководил предприятием под названием «Грабовский вапняк» - є недостовірною та не відповідає дійсності. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2022 року вищевказану цивільну справу було передано до Малиновського районного суду м. Одеси за підсудністю (а.с. 40). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси справа була розподілена судді Лічман Л.Г. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2023 року справу було прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 78). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 20 березня 2023 року, у зв`язку із звільненням з відрахуванням зі штату судді [PERSON] справу було передано на розгляд судді Мирончук Н.В. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 березня 2023 року справу було прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 114). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 13 липня 2023 року, у зв`язку із звільненням з відрахуванням зі штату судді [PERSON] справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М. Справа отримана суддею 14 липня 2023 року. Ухвалою суду від 14 липня 2023 року справу було прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 141). Ухвалою суду від 23 жовтня 2023 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду (а.с. 160). Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 128, 129, 152). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 150, 175, 176, 181). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Малиновського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи позивача, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 20 книгою другою Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. ТОВ «Южноукраїнський медіа холдинг» є юридичною особою та дії на підставі Статуту, що підтверджується відповіддю з Єдиного державногореєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №286447 від 24 жовтня 2023 року (а.с. 165-167). ТОВ «Грабівський вапняк» є юридичною особою та дії на підставі Статуту, що підтверджується відповіддю з Єдиного державногореєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №286447 від 24 жовтня 2023 року (а.с. 162-164). Судом встановлено, що в соціальній мережі «politinfo.com.ua» була опублікована стаття [PERSON] (далі мовою оригіналу) «Грабовский вапняк. Как власти Кодымского района помагают отбирать земли у людей» (а.с. 6-18). Крім того, з позовної заяви вбачається, шо стаття [PERSON] (далі мовою оригіналу) «Грабовский вапняк. Как власти Кодымского района помагают отбирать земли у людей» була опублікована на офіційному сайті засобу масової інформації «Одеса медіа», в якій розповідається про те, як керівництво Кодимського району шляхом корупційних зав`язків незаконно сприяє в здійсненні господарської діяльності ТОВ «Грабовський вапняк», в якому має долю голова місцевої РДА. Далі мовою оригіналу: «После того, как [PERSON] получил карьер, в Грабовку приехал депутат Кировоградского облсовета Артем Шевчук, который руководил предприятием под названием «Грабовский вапняк». Позивач стверджує, що власником офіційного сайту засобу масової інформації «Одеса медіа» є ТОВ «Южноукраїнський медіа холдинг», але доказів розміщення вказаної статті на даному сайті та доказів права власності відповідача на вказаний засіб, матеріали справи не містять. Також, в обгрунтування позовних вимог, позивач стверджує, що він є директором та власником ТОВ «Грабівський вапняк», але згідно відповідді з Єдиного державногореєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за №286447 від 24 жовтня 2023 року станом на 24 жовтня 2023 року керівником ТОВ «Грабівський вапняк» є [PERSON] , а засновником є ТОВ «ІНДАСТРІАЛ ІНВЕСТ С.Р.О.» (Чеська Республіка», Курта Кондрада,2457/6, Лібень,19000 Прага 9), кінцевий бенефіціарний власник - [PERSON] ( [ADDRESS] (а.с. 162-164). Отже в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач дійсно призначений на посаду директора ТОВ «Грабівський вапняк» та є власником вказаного підприємства, та депутатом Кіровоградської обласної ради. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини, так і інші юридичні факти. Статтями 3, 28 Конституції України визначено, що честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та встановлено, що кожен має право на повагу його гідності. Згідно з\~ч.1\~ст.\~34\~Конституції України\~кожному гарантується\~право на\~свободу думки\~і слова,\~на вільне\~вираження своїх\~поглядів і\~переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність і честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Згідно ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Пункт 6 вищезазначеної постанови визначає, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Зі змісту п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п. 18 вказаної Постанови роз`яснено, що, згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст.10 ЦПК України, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Верховний Суд в постанові від 07 вересня 2022 року по справі № 317/1154/19 зазначив, що у справах про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен розмежовувати відомості, які принижують честь та гідність особи, від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених у порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова. Відповідно до ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Тлумачення ст. 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень ст.10 Конвенції та практики ЄСПЛ. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною другою ст. 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Відповідно до ст. 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях ЄСПЛ (справи Lingens v. Austria, De Haes and Gijsels v. Belgium, Goodwin v. The United Kingdom), свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації свободи кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблено чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. Тоді як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Вирішуючи питання правомірності звернення позивача до суду з відповідним позовом, суд прийшов до висновку про відсутність порушеного права чи інтересу позивача, оскільки інформація, що була розміщена в соціальній мережі стосується ТОВ «Грабівський вапняк», яке не є стороною у справі. Посилання позивача, що він є керівником ТОВ «Грабівський вапняк» спростовується матеріалами справи, тому не є підставою вважати порушення прав позивача, оскільки він звернувся до суду із цим позовом як фізична особа, а не як керівник вказаного підприємства з метою представлення його інтересів та захисту ділової репутації, що також підтверджується і самими позовними вимогами, про захист честі та гідності, які відповідно до ст. 297 ЦК України притаманні лише фізичній особі, яка і має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Відповідно до п.п. 26, 27 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. З матеріалів справи не вбачається, у чому саме полягають порушення прав [PERSON] , оскільки позивачем не надано суду належних допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що його права та свободи взагалі будь-ким порушені чи не визнаються, або оспорюються, не наведено доказів у чому полягають порушення його прав. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позивач не надав суду достатніх доказів про порушення або оспорювання його права чи охоронюваного законом інтересу з боку відповідача, що вказує про відсутність спору про право. Відсутність порушення права позивача тягне за собою відмову у його захисті судом і відповідно має своїм наслідком відмову у позові. Також суд зазначає що, відповідно до ст.\~277\~ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень, у рішеннях цього суду у справах "Лінгенс проти Австрії" від 8 липня 1986 року та "Українська прес-група" проти України" від 29 березня 2005 року. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України\~«Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір у справі складає 1984,80 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с. 71). Зважаючи на відмову в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати за подання позову в розмірі грн. відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Outcome: dismissed