Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Дніпровському району, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Позов обґрунтований тим, що 14 березня 2020 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстрований Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). Від шлюбу у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Позивач та відповідачка проживали разом в [ADDRESS] . Після народження дитини стосунки між сторонами поступово погіршувалися, та з липня 2021 вони перестали мешкати разом та вести спільне господарство. Не дивлячись на фактичне припинення шлюбних відносин, малолітнім [PERSON] батьки опікувалися разом, намагались надати свою любов та турботу, однак з вересня 2021 року позивач вимушений був забрати малолітнього [PERSON] , оскільки мати - [PERSON] не цікавилась життям та здоров`ям сина, повністю нехтувала своїми батьківськими обов`язками. Після цього лише один раз відповідачка поцікавилася дитиною в день його народження, приїхавши до будинку, де мешкає позивач, та залишивши іграшку, не дочекавшись коли дитина прокинеться, для того, щоб особисто привітати його з днем народження. При цьому, неодноразово заявляла що має намір забрати сина. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивач разом зі своїм сином проживають наразі за місцем своєї реєстрації - [ADDRESS] , в приватному будинку бабусі позивача. Батьки та бабуся позивача мають змогу та бажання допомагати виховувати онука [PERSON] , допомагати матеріально. За зазначеною адресою у дитини є окрема обладнана кімната з його речами та іграшками. Позивач з сином ведуть повноцінне життя, постійно відвідують дитячі майданчики. Позивач постійно купує необхідні речі, книги та іграшки за побажанням дитини. Позивач слідкує за здоров`ям дитини. Дитина з 27 червня 2022 року відвідує Дитячий клуб «Щасливе сонечко». Починаючи з 01 червня 2021 року [PERSON] офіційно працевлаштований в ТОВ «СП «Будекомонтаж», має стабільний офіційний дохід, до кримінальної відповідальності не притягувався. Позивач вважає, що проживання дитини з ним буде відповідати інтересам сина, сприятиме належним умовам його проживання, гармонійному розвитку, вихованню та належному матеріальному забезпеченню. У разі задоволення позову про визначення місця проживання дитини разом з батьком, позивач вважає, що з відповідачки підлягають стягненню аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі, у зв`язку з нерегулярним доходом відповідачки. З наведених підстав просить визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з ним, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2500,00 грн. щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня звернення із позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідачки судові витрати. Відзиву на позовну заяву [PERSON] не надала. У жовтні 2023 року [PERSON] , в особі представника - адвоката Томчука Миколи Володимировича, звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Дніпровському району, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення способу участі матері у вихованні дитини. В обґрунтування позову зазначила, що обставини, наведені у первісному позові, за яких нібито дитина почала проживати з батьком не відповідають дійсності, оскільки відповідач сам забрав дитину з прогулянки до себе додому та припинив всі можливості спілкування матері з сином. Відібрати дитину у батька вона не змогла. Після того, як дитина почала проживати з батьком, [PERSON] постійно чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною матері. Наразі позивачка перебуває за кордоном, матеріально допомагає утримувати сина, постійно цікавиться його життям, намагається постійно спілкуватися з сином шляхом відеозв`язку. Проте наражається на перешкоди в цьому з боку батька дитини, який під надуманими приводами не дає спілкуватися з дитиною. Неодноразові намагання позивачки врегулювати дану ситуацію мирним шляхом призводять лише до конфліктів. Позивачка, як мати дитини, бажає регулярно бачитися з дитиною, виконувати свій материнський обов`язок в повній мірі, виховувати дитину та спілкуватися з нею. Попри це, всі спроби позивачки на нормальне спілкування з дитиною і врегулювання питання були відкинуті. Відповідач перешкоджає спілкуванню та зустрічам, не відповідає на усні звернення з питання зустрічей з сином, ігнорує обговорення його виховання, оздоровлення та відпочинку, всіляко уникає зв`язку з позивачем. Просить зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди матері [PERSON] у спілкуванні з малолітнім сином - [PERSON] , [INFO] , шляхом встановлення наступних способів участі [PERSON] у вихованні сина: не перешкоджати регулярному, не рідше одного разу на день, відео або аудіо зв`язку матері з сином; надавати на прохання матері інформацію про стан здоров`я дитини, відвідування гуртків та навчальних закладів; раз на рік дозволити виїзд дитини з матір`ю за кордон на один місяць на відпочинок до країни, в якій постійно проживає мати ( Об`єднані Арабські Емірати ). В судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Неткал О.О. на позові [PERSON] наполягав, просив позовні вимоги задовольнити. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] просив відмовити, оскільки таких обставин не існує та доказів перешкоджання у спілкування з дитиною позивачкою не надано. Представник [PERSON] - адвокат Томчук М.В. в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] самовільно забрав дитину до себе у вересні 2021 року, [PERSON] зверталась по правоохоронних органів з метою повернення дитини, однак дитину у батька не відібрали. У 2023 році вона виїхала в ОАЕ, бажає забрати дитину до себе, однак колишній чоловік перешкоджає у цьому, з надуманих підстав перешкоджає спілкуватися з дитиною засобами відео зв`язку. Просить задовольнити позов [PERSON] , а у задоволенні первісного позову відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву, в якій просить розглянути справу за їх відсутності. Вислухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 14 березня 2020 року Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). Від шлюбу мають спільну малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.01.2022 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] зареєстрований та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Наразі [PERSON] виїхала до Об`єднаних Арабських Еміратів, на підтвердження чого надала копію ID-карти № [NUMBER] терміном дії з 31.07.2023 по 30.07.2025. Згідно пояснень сторін, після припинення спільного проживання відповідачка з малолітньою дитиною стала проживати окремо від [PERSON] , а з вересня 2021 року [PERSON] забрав дитину до себе. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] у вересні 2021 року зверталась до поліції, служби (управління) у справах дітей з приводу відібрання у колишнього чоловіка дитини [PERSON] , [INFO] . За результатами проведеної роботи працівниками служби (управління) у справах дітей підстав для відібрання дитини від батька не було виявлено (листи №Шд-767 від 30.09.2021 і №Ш-748 від 30.09.2021). Згідно доводів позову, які визнаються відповідачкою, малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Це підтверджується також довідками про місце проживання від 23.09.2021 та 20.07.2023, виданими головою квартального комітету № 42 [PERSON] . Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до вимог ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. До суду районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування надала висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вищевказаного висновку, батько дитини - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] , працює кошторисником на ТОВ «СП «Будекомонтаж». Мати - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце перебування невідоме. Спеціалістами відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради 20.09.2023 здійснено вихід в родину [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та складено відповідний акт обстеження умов проживання, відповідно до якого дитина забезпечена всім необхідним для проживання, виховання та всебічного розвитку. 28.09.2023 питання визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] розглянуто на комісії, батьком надано пояснення по суті справи. [PERSON] підтвердив документально факт самостійного доходу. [PERSON] на комісію не з`явилася, була попереджена про дату проведення засідання засобом зв`язку, на зв`язок не вийшла, жодних пояснень та документів не надала. Вихованням та розвитком малолітнього сина [PERSON] займається батько [PERSON] . З метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, її режим дня, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки № 158 від 05.07.2023, виданої дитячим клубом «Щасливе дитинство», [PERSON] , [INFO] , відвідує дитячий клуб «Щасливе дитинство» в період з 27 червня 2022 року по 05 липня 2023 року. Мати дитини - [PERSON] контакту з дитячим клубом «Щасливе дитинство» не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вихователями не спілкується, оплату за відвідування дитячого садочка не здійснює. Дитину до дитсадка приводить і забирає батько, оплату за відвідування дитсадка здійснює також батько. Згідно інформації наданої КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги № 9», [PERSON] на диспансерному обліку не знаходиться, щеплений за віком. До центру на прийом до лікаря - педіатра дільничного для проведення щеплень, здачі лабораторних аналізів та проведення профілактичних оглядів до 9 місяців хлопчика зверталась мати. 04.09.2021, 11.10.2021, 22.10.2021 та 26.10.2021 на прийом до лікаря - педіатра дільничного з дитиною звертався батько [PERSON] . Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі №148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Суд при вирішенні спору враховує також висловлену в ході судового розгляду представником відповідачки заяву про визнання позову, яка на думку суду відповідає вимогам закону та інтересам дитини. Так, враховуючи інтереси малолітньої дитини, приймаючи до уваги вік дитини та встановлені судом обставини, а саме, що на даний час [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком в будинку, який належить його бабусі, [PERSON] працює, отримує стабільний дохід, у повному обсязі створює всі необхідні умови для виховання, проживання та нормального розвитку дитини, мати дитини - [PERSON] наразі проживає за кордоном, стабільного заробітку не має, відсутність даних щодо створення нею належних умов для виховання дитини за місцем її проживання, суд приходить до висновку, що необхідно визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Визначення місця проживання дитини з батьком не позбавляє права матері у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків. Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. За змістом ч.ч.1,2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Слід зазначити, що аліменти мають бути достатніми й співрозмірними з огляду на цілі зобов`язання по утриманню. Суд при прийнятті рішення в кожному конкретному випадку має виходити із матеріального і сімейного стану платника та одержувача аліментів. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину визначається Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік. Статтею 184 СК України врегульовано питання щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст.182 СК України враховує матеріальне становище платника аліментів, той факт, що вона є особою працездатного віку та не має на утриманні інших осіб, не має стабільного доходу, і приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача і наявність законних підстав для стягнення з відповідачки аліментів на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 2500,00 гривень щомісячно, починаючи з дати звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів підлягають задоволенню у повному обсязі. При вирішенні позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення способу участі матері у вихованні дитини суд виходить з такого. Спірні правовідносини регулюються Сімейним кодексом України, Законом України «Про охорону дитинства», міжнародно правовими актами, які ратифіковано Україною. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращім інтересам дитини. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2023 року у справі № 208/4682/20 наголошував, що дитина є найбільш вразливою стороною у будь-яких сімейних конфліктах, оскільки на її долю припадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не лише спірні питання між батьками та іншими особами, а фактично визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Забезпечення найкращих інтересів дитини це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити, вказане визначення викладено в Законі України «Про охорону дитинства». У статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно із статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Так, законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилається на те, що відповідач чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, перешкоджає повноцінно приймати участь у її вихованні, чим порушує її права як матері. На підтвердження своїх вимог вказує, що крім того, що дитина стала проживати з батьком всупереч її волі, останній чинить перешкоди у спілкуванні і зустрічах з дитиною. На підтвердження позову суду надано копії скрін-шотів переписки сторін в період з 11 по 22 травня (рік не зазначений), у якій батько 11 травня повідомляє матері, що з 13:00 год. до 15:00 год. дитина спить, мати 12 травня повідомляє, що зателефонує пізніше. 14 травня о 23:09 год. мати запитує, чи спить [PERSON], на що батько відповідає, що в 21:00 - 22:00 години він уже спить. У наступні дні (до 22 травня) між сторонами тривала переписка щодо узгодження зручного для сторін часу для спілкування, при цьому батько дитини пояснював про обставини, які перешкоджали їм зв`язатись, а не заперечував проти цього. З цієї переписки не вбачається, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у спілкуванні з дитиною. З метою повного та всебічного з`ясування обставин справи Ленінським районним судом м. Запоріжжя витребувано у районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки та піклування письмовий висновок щодо розв`язання цього спору. На виконання ухвали суду районною адміністрацією Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органом опіки та піклування, надана відповідь щодо неможливості надати висновок про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення способу участі матері у вихованні дитини, оскільки [PERSON] фактично проживає на території Об`єднаних Арабських Еміратів та не є мешканкою Дніпровського району міста Запоріжжя, працівник служби у справах дітей/органу опіки та піклування не може здійснити вихід за місцем проживання (перебування) матері та скласти акт обстеження умов проживання за затвердженою формою, провести бесіду з громадянкою, а також звернутися до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї/особи з метою встановлення спроможності матері виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. Докази звернення [PERSON] 28.09.2021 до прокуратури і поліції з приводу викрадення колишнім чоловіком дитини [PERSON] , [INFO] , результати розгляду звернень з цього питання службою (управління) у справах дітей (листи №Шд-767 від 30.09.2021 і №Ш-748 від 30.09.2021) стосуються обставин, за яких у вересні 2021 року [PERSON] забрав сина у матері та відмови служби у справах дітей у відібранні дитини у батька, і не містять відомостей щодо перешкоджання матері у спілкуванні і зустрічах з дитиною. В обґрунтування позову [PERSON] вказує, що заперечувала проти проживання дитини з батьком з вересня 2021 року і що з цього часу батько дитини чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, однак з вересня 2021 року [PERSON] не скористалась відповідним правом, передбаченим ст. 158 СК України, на звернення за захистом своїх прав до органу опіки та піклування для визначення способу її участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, звернувшись лише у жовтні 2023 року із зустрічною позовною заявою у даній справі. Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом установлено, що заявляючи вимоги про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином позивачкою по зустрічному позову не надано суду доказів як на підтвердження факту вчинення відповідачем їй перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, у наданні на прохання матері інформації про стан здоров`я дитини, відвідування гуртків та навчальних закладів, а також наявності підстав для дозволу виїзду дитини раз на рік з матір`ю за кордон на відпочинок до країни її проживання. На підставі наведеного вище суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення способу участі матері у вихованні дитини не підлягають до задоволення, оскільки є необґрунтованими, недоведеними та не підтвердженими належними доказами. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги позивача [PERSON] задоволено в повному обсязі, з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн., сплачений ним за позовні вимоги про визначення місця проживання дитини. Крім того, з відповідачки [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн. за позовні вимоги про стягнення аліментів. Розглядаючи вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідачки судових витрат на правничу допомогу, суд виходить з такого. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Частина 6 ст.137 ЦПК України передбачає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правової допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 зроблено висновок, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги № 26/23 від 26.07.2023; додаткову угоду № 1 по договору про надання правничої допомоги № 26/23 від 18.08.2023; акт приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) до договору про надання правничої допомоги № 26/23 від 26.07.2023 в розрізі додаткової угоди №1 від 18.08.2023, згідно якого вартість наданої правової допомоги складає 10300,00грн.; рахунок-фактуру № СФ-133юр. від 07.12.2023 на суму 10300,00грн.; квитанцію №7/23 від 07.12.2023 на суму 10300,00грн. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що від відповідачки в порядку ч.6 ст. 137 ЦПК України, не надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, та/або їх необґрунтованості, які підлягають розподілу між сторонами, а також, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, характер справи, її значення для позивача, те, що позовну заяву задоволено в повному обсязі та беручи до уваги підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачкою факт надання адвокатом професійної правничої допомоги у цій справі на суму 10300,00 грн., суд дійшов висновку, що понесені позивачем [PERSON] витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги слід покласти на відповідачку у розмірі 10300,00 гривень.

Outcome: approved