Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В обгрунтвання позовної заяви вказує на те, що земельна ділянка за кадастровим номером 7310136300:22:003:1669, загальною площею 0,1 га, належить на праві спільної сумісної власності: [PERSON] та [PERSON] . Зазначає, що вказана земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] , відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, цільовим призначенням - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Посилається на те, що [INFO] одна із співвласників вказаної земельної ділянки - [PERSON] померла. Позивачка стверджує, що вона є донькою померлої та її єдиною спадкоємицею першої черги за законом. Стверджує, що з метою оформлення свого права на спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті матері, та до складу якої, зокрема, входить вищезазначена частина земельної ділянки, вона звернулась до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Кушнір Анастасії Володимирівни, з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак, згідно постанови приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Кушнір А.В. від 28.11.2023 року, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що розмір частки спадкодавця у майні, яке входить до складу спадщини не визначено. Враховуючи вищевикладене, позивачка вказує, що вона змушена звернутися до суду за захистом свого права з метою оформлення права на спадщину, а тому, просить суд, право спільної сумісної власності, [PERSON] та [PERSON] на вищевказану земельну ділянку - припинити, та визнати за нею право власності на частину майна, яка належала її матері на праві спільної власності. Рух по справі та позиція сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.01.2024 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання. У підготовче судове засідання сторони не з`явилися. Від позивачки [PERSON] до суду надійшла письмова заява, в якій просить слухати справу за її відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання також не з`явився, будучи повідомленим про час, дату та місце розгляду справи належним чином. Разом з цим, 30 січня 2024 року скерував до суду заяву про повне визнання позовних вимог, зазначив, що проти ухвалення рішення про задоволення позову не заперечує. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки визнання позову відповідачем не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі, зважаючи на наступне. Дослідивши належні та допустимі докази по справі, судом встановлено, що відповідно до Довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 15.12.2023р. вартість земельної ділянки, за кадастровим номером 7310136300:22:003:1669, загальною площею 0,1 га становить 924 820,67 грн. (а.с.8). Згідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №21/5083 від 21.12.2020 року, [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.10). Свідоцтвом про смерть номер 0415 Реєстр 07 Частина 2 Серія В, 2023 рік підтверджується те, що [PERSON] , яка була одним із співвласників вказаної земельної ділянки, померла [INFO] (а.с.11-16). Згідно інформації, яка міститься у Державному земельному кадастрі про земельну ділянку № НВ-7305341292020 від 10.02.2020р., земельна ділянка за кадастровим номером 7310136300:22:003:1669, загальною площею 0,1 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, цільовим призначенням - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.17-21) У відповідності до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 215561364 від 09.07.2020р. земельна ділянка за кадастровим номером 7310136300:22:003:1669, загальною площею 0,1 га, належить на праві спільної сумісної власності: [PERSON] та [PERSON] (а.с.22-23). Як встановлено судом, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Кушнір А.В. 28.11.2023 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено мені у видачі вищезазначеного свідоцтва, у зв`язку з тим, що розмір частки спадкодавця у майні, яке входить до складу спадщини не визначено (а.с.24-25). Відповідно до ст. 87 Земельного кодексу України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, за рішенням суду. У відповідності до частини 3 статті 89 Земельного кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або заповітом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (частина перша статті 1225 ЦК України). Спадкування земельної ділянки здійснюється за законом або заповітом. Статтею 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Згідно ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язковим, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 227/3750/19 (постанова ВС від 22 вересня 2021р.) Спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємець по закону 1 черги, позивач прийняла своєчасно, звернувшись в межах шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини із відповідною заявою до нотаріуса, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, через те, що розмір частки спадкодавця у майні, яке входить до складу спадщини не визначено. Поділ земельної ділянки, в порядку визначеному ст. 372 ЦК України, співвласниками такої земельної ділянки також не здійснювався. Як встановлено судом, за життя [PERSON] не здійснила виділ належної їй частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч.ч. 1, 3 та 4 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Відповідно до ч. 1 ст. 86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.2 ст.370 ЦК України частки у спільній власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено законом або договором. В силу ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Згідно ч. 3, 4 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Як роз`яснено п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є єдиною спадкоємницею за законом після смерті своєї матері [PERSON] , та позбавлена можливості в позасудовому порядку зареєструвати своє право власності на частку земельної ділянки. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Питання визначення належності спадкового майна має вирішуватись у судовому порядку, оскільки рішення суду буде правовстановлюючим документом для оформлення права на це майно. З матеріалів справи вбачається, що відповідач визнав позов та не заперечує проти його задоволення, за таких обставин суд вважає, його таким, що ґрунтується на вимогах закону, відтак підлягає до задоволення. Враховуючи визнання позову відповідачем та норми ч.3 ст.200 ЦПК України, згідно якої за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, суд знаходить можливим розглянути справу по суті та ухвалює рішення по справі на підставі наявних у справі доказів, оскільки визнання позову відповідачами не порушує прав третіх осіб. У зв`язку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України слід повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 1849,64 гривень. На підставі та

Outcome: approved