Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

Позивач 14.09.2023 року звернулась до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] , а саме шляхом надання їй в окреме користування житлової кімнати №2 площею 13,3 кв.м. та залишити приміщення вбиральні, ванної кімнати, кладової, кухні у спільному користуванні всіх власників. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що після смерті свого батька вона успадкувала частину вказаної квартири, яка складається з трьох кімнат житловою площею 40,9 кв.м. Тривалий час вона користується кімнатою площею 13,3 кв.м., її батьки зробили в цій кімнаті ремонт, змінили вікна, встановили жалюзі, змінили шпалери, вирівняли стіну і підлогу, придбали меблі. Дідусь і бабуся не заперечували проти її проживання в цій кімнаті, однак дядько пропонує їй користуватись кімнатою площею 10 кв.м., тому вона звернулась до суду для вирішення цього питання. Проведеною позивачем до подання позову до суду будівельно-технічною експертизою було встановлена неможливість виділити в натурі частку в квартирі, а також вказано на технічну можливість встановити порядок користування квартирою шляхом виділення позивачу кімнати площею 13,3 кв.м., а місця загального користування залишити в спільному користуванні співвласників. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.09.2023 р. відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] через свого представника - адвоката Мельник О.В. надав до суду відзив на позовну заяву, в якому повністю заперечив проти позовних вимог, вказав на неможливість їх задоволення в силу відсутності підстав для збільшення частки Позивача в користуванні спільною частковою власністю. Зазначив, що ідеальна частка позивача в житловій площі складає 10,2 кв.м., тому вона має повне право користуватися кімнатою площею 10,0 кв.м. і проти цього ніхто не заперечує. В квартирі проживають його батьки - відповідачі по справі, які є літніми людьми, а також зареєстрований він і його неповнолітня дочка, тому у випадку задоволення позову, права вказаних осіб будуть значно погіршені. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяви з проханням слухати справу у їх відсутність і просили у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його безпідставність та погіршення їх прав у випадку його задоволення. 19.12.2023 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва підготовче провадження було закрито та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Коновал П.В. позов підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Мельник О.В. просили у задоволені позову відмовити, вказуючи на неможливість порушення прав інших осіб шляхом задоволення позовних вимог позивача, а також на відсутність правових підстав для його задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що Позивачу на праві приватної власності належить частина квартири [ADDRESS] , інші частини квартири належать відповідачу [PERSON] . В квартирі зареєстровані 4 особи - відповідачі по справі та неповнолітня донька [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до наданого позивачем технічного паспорту квартира [ADDRESS] складається з трьох ізольованих кімнат загальною житловою площею 40,9 кв.м. - 13,3 кв.м, 10,0 кв.м, 17,6 кв.м. Ідеальна частка позивача складає 10,2 кв.м. житлової площі (40,9 : 4 = 10,2). Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Непорушність права власності закріплено в ст. 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 358 ЦК передбачено підстави та умови здійснення права спільної часткової власності співвласниками та презюмується, що таке здійснення відбувається за їхньою згодою. Відповідно до частини третьої цієї статті кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування квартирою кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина квартири з урахуванням його частки в праві спільної власності на квартиру. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Позивачем не було надано достатніх та належних доказів на обґрунтування можливості та необхідності надання їй кімнати площею 13,3 кв.м. в користування, яка є більшою за її частку в праві приватної власності, що складає 10,2 кв.м. При цьому суд враховує неможливість порушення прав власника частини квартири шляхом її зменшення, а також інших осіб, які зареєстровані і проживають в спірній квартирі. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правову природу спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed