Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

21 серпня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] про про визначення порядку користування житловим приміщенням, у якій позивачка просить суд визначити наступний порядок користування квартирою, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 67,7 кв.м. та житловою площею 36,8 кв. м.: - [PERSON] (частка ), що мешкає разом із донькою [PERSON] виділити у користування житлову площу 20, 4 кв.м.; - [PERSON] (частка ) виділити у користування житлову площу 16, 4 кв.м., лоджію площею 2, 3 кв.м.; Наступні приміщення загальною площею 28, 6 кв. м: коридор площею 9,0 кв.м.; санвузол площею 5, 5 кв.м.; кухня площею 11, 5 кв.м.; лоджія площею 2, 6 кв.м. залишити в загальному користуванні, а також стягнути судові витрати. За результатами автоматизованого розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Косіциній В.В. Ухвалою суду від 22 серпня 2023 року провадження у справі відкрито. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 21 вересня 2023 року. 21 вересня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідача адвоката Дімітріу Вікторії Валеріївни надійшов відзив на позовну заяву, у якій представник просить відмовити у задоволенні позовної заяви. 21 вересня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника відповідача адвоката Дімітріу Вікторії Валеріївни, у якій вона просить відкласти підготовче судове засідання по справі. Також, 21 вересня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] , у якій вона просить відкласти підготовчий розгляд справи у зв`язку із необхідністю підготувати відповідь на відзив. Підготовче судове засідання було відкладено на 17 жовтня 2023 року. 25 вересня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій позивачка наголошує на необхідності задовольнити позовні вимоги. У судове засідання, що відбулося 17 жовтня 2023 року з`явилася позивачка та представник відповідача. У судовому засідання судом поставлено питання про залучення в якості третьої особи повнолітню доньку позивачки та відповідача [PERSON] . Учасники справи проти залучення третьої особи не заперечували. Також, судом поставлено питання про витребування відомостей з Державної прикордонної служби України про перетин [PERSON] державного кордону України. Учасники справи не заперечували проти витребування доказів. Ухвалою суду від 17 жовтня 2023 року було прийнято рішення про залучення в якості третьої особи повнолітньої доньки позивачки та відповідача [PERSON] , а також витребування відомостей з Державної прикордонної служби України. Підготовче судове засідання відкладено на 14 листопада 2024 року. 27 жовтня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява третьої особи [PERSON] , у якій вона просить здійснити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. 01 листопада 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла відповідь з Державної прикордонної служби України, з якої вбачається, що [PERSON] покину територію нашої держави 02 жовтня 2020 року. Підготовче судове засідання, призначене на 14.11.2023 року було відкладено на 11.12.2023 року у зв`язку із повітряною тривогою, пізніше відкладено на 23.01.2024 року у зв`язку із відрядженням головуючої. У підготовче судове засідання, призначене на 23.01.2024 року з`явився позивач та представник відповідача. Судом поставлено питання про необхідність надання будь-яких інших доказів по справі та можливість закрити підготовче провадження у справі. Учасники справи повідомили, що необхідності у поданні доказів немає, проти закриття підготовчого судового засідання не заперечували. Ухвалою суду від 23 січня 2024 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду на 23 січня 2024 року. У судовому засідання позивачка заявила що підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовної заяви. Будь-яких інших заяв або клопотань не надходило. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обстави, та дійшов до наступних висновків. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 січня 2022 року у справі №522/23220/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.12). Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2023 року у справі №522/2317/23, в порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] , у розмірі частки за кожним із них (а.с.14). Право власності [PERSON] на частку квартири за адресою: [ADDRESS] підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №336007727 від 16.06.2023 року (а.с.9). Відповідно до висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи для подання до Приморського районного суду м. Одеси від 12.07.2023 року №37/23, лінійні розмір, площа і планування приміщень квартири не дозволяють провести виділ частки з організацією ізольованих квартир в складі житлових та підсобних приміщень кухні, ванної, туалету, які відповідали б нормативно технічним вимогам ДБН В. 2.2.-15-2019 «Будівлі і споруди. Основні положення», що пред`являються до самостійних квартир. На розгляд експертом було надано наступний варіант спільного користування квартири: - [PERSON] (частка ), що мешкає разом із донькою [PERSON] виділити у користування житлову площу 20, 4 кв.м.; - [PERSON] (частка ) виділити у користування житлову площу 16, 4 кв.м., лоджію площею 2, 3 кв.м.; Наступні приміщення загальною площею 28, 6 кв. м: коридор площею 9,0 кв.м.; санвузол площею 5, 5 кв.м.; кухня площею 11, 5 кв.м.; лоджія площею 2, 6 кв.м. залишити в загальному користуванні, а також стягнути судові витрати (а.с.19). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1995 року № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судам слід мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами, зокрема, про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Відповідно до статті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. У постанові ВСУ від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зазначено, що ст. 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає про те, що він своїм діями не створює перепон для користування позивачкою квартири, між ними не виникало будь-яких конфліктних ситуацій щодо встановлення порядку користування спільним майном, відповідач не забороняє [PERSON] користуватися квартирою, позивачка має доступ до квартири (а.с.34). У судовому засідання, що відбулося 23 січня 2024 року позивакою були надані наступні пояснення: - з приводу питання суду про те, чи за весь час перебування за кордоном відповідач з`являвся та претендував на квартиру, позивачка вказала, що останній не претендував на квартиру, дочка в квартирі категорично не проживала, проте, з початку до середини грудня проживала там; - з приводу питання суду про те, чи хтось користується квартирою, позивачка зазначила, що вона приходить туди, прибирає, сплачує рахунки; - з приводу питання суду про те, в чому порушене її право, вона зазначила, що її права не порушені, проте вона хоче чітко знати де вона може проживати з дочкою і чіткість квадратних метрів, якими вона може користуватися. Позивачка також заявила, що [PERSON] пропонував подарувати доньці квартиру, проте, остання відмовилася. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин ,які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтереси мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: - з яких саме правовідносин сторін виник спір; - чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; - чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; - чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. У постанові ВС від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20 вказано, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19). Згідно постанови КЦС ВС від 30.11.2023 у справі № 750/1340/20, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі. Будь-яких доказів, які б підтверджували вжиття [PERSON] заходів, спрямованих на встановлення порядку користування квартири суду не було надано. Також, не надано суду докази, які б підтверджували порушення визначеного домовленістю між учасниками справи порядку користування квартирою. Тому, на думку суду, відповідачем жодним чином не було порушено прав, свобод та законних інтересів [PERSON] , що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. На підставі зазначеного,

Outcome: dismissed