Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

03.01.2024 позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 гривень, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що вона проживала сім`єю із відповідачем протягом 8 років, без державної реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання, в них народився син [PERSON] , [INFO] . В свідоцтві про народження сина, батьком записаний [PERSON] . Після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, зокрема в Херсонську область, вона з сином були вимушені переїхати в більш безпечне місце на тимчасове проживання. Так, вони переїхали до Тернопільської області, де фактично проживають. Відповідач [PERSON] з ними не поїхав, а залишився і надалі проживати у м. Херсон. Отже, більше одного року відповідач не цікавиться життям сина, не виявляє бажання брати участь у спілкуванні з ним та в його матеріальному забезпеченні. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.01.2024 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, з підстав зазначених у позові та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подавши суду заяву про розгляд справи у його відсутності, щодо задоволення позову заперечив з підстав викладений у його запереченнях на позов. Заперечення мотивовані тим, що він проживав із позивачкою у цивільному шлюбі з 2014 року до серпня 2021 року. Спільне життя в них не склалося, і в серпні 2021 року, позивачка забрала сина і пішла проживати до своїх батьків. Останній раз, він бачив сина 01.09.2022, після цього, в грудні 2022 року позивачка разом із сином виїхали із м.Херсон. Фінансово він не міг допомагати синові, оскільки був звільнений з роботи. Також, при спілкуванні з позивачкою, в нього виник сумнів, щодо його батьківства. Зазначає, що на сьогоднішній день, він не працевлаштований, також являється інвалідом з дитинства і отримав ІІІ групу інвалідності по зору. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. [INFO] народився [PERSON] . У відомостях про батьків [PERSON] , значиться батьком, а [PERSON] - матір`ю, що стверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим 20.08.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Херсоні, актовий запис №708. Дана обставина підтверджується також Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України сформованого 20 серпня 2015 року №00015716596. Як встановлено Судом, неповнолітній син сторін проживає разом з позивачем, що стверджується Довідкою від 15.12.2022 №6114-7001664318 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Положеннями статті 141 СК України передбачено, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В силу вимог ст. 182 СК суд при визначенні розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Згідно із частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено, що у 2024 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196 гривень. Проте, у кожному конкретному випадку суд визначає розмір аліментів, виходячи із віку та потреб дітей сторін, а також фізичних та матеріальних можливостей батьків щодо утримання своїх дітей. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, позивачкою [PERSON] належними доказами не обґрунтовано позов в частині стягнення аліментів на неповнолітнього сина у розмірі саме 3000 гривень. Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи, відповідач являється інвалідом з дитинства третьої групи по зору, та на даний час не працює, що стверджується відомостями, які містяться в його трудовій книжці. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, враховуючи необхідність забезпечення прав неповнолітньої дитини сторін на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також, враховуючи, що відповідач є особою працездатного віку, суд доходить висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають до часткового задоволення, а тому із відповідача на користь позивачки необхідно стягувати аліменти на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі у розмірі 1800 (Одна тисяча вісімсот) гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 03.01.2024 та до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд наголошує на тому, що обов`язок щодо утримання дитини покладається рівною мірою на обох батьків. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки позивачка звільнена від сплати судових витрат при звернені з даним позовом до суду, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial