Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , Київської міської ради, заінтересована особа - Десята київська державна нотаріальна контора, Дніпровський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на майно. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідно до її свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.10.1990 її батьком записаний [PERSON] . До реєстрації шлюбу її прізвище « [PERSON] ». Відповідно до «Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 СК України» відомості про батька [PERSON] записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України», за вказівкою матері. Батьки позивача - матір [PERSON] та біологічний батько [PERSON] , що підтверджується висновком експерта №103-186-2019 від 27.06.2019 Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, після її народження мешкали разом та вели спільне господарство, [PERSON] фактично визнавав її донькою, але юридично за життя не визнав свого батьківства. [INFO] помер біологічний батько позивача [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, вона звернулася із заявою про прийняття спадщини. Таким чином, встановлення факту родинних відносин, має для неї юридичне значення, оскільки дозволить реалізувати її спадкові права. Наскільки позивачу відомо зі слів [PERSON] інших дітей, дружини у нього не було, бабуся померла раніше, а інформація про дідуся відсутня. Тому позивач вважає, що вона є єдиним спадкоємцем першої черги. 30.12.2020 державний нотаріус Десятої київської нотаріальної контори Сабадаш О.В. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із відсутності підтвердження родинних відносин між позивачем та спадкодавцем. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, що складається з 1/2 квартири [ADDRESS] та 1/ 2 будинку [ADDRESS] , які належали на праві особистої приватної власності бабусі позивача [PERSON] . Наскільки відомо позивачу у 2007 році бабуся приватизувала квартиру на себе. З інформаційної довідки вона дізналася, що 23.11.2018 (після смерті [PERSON] ) чоловік бабусі - відповідач по справі [PERSON] отримав свідоцтво про право власності, серія та номер [NUMBER] на 1/2 квартири [ADDRESS] . Разом з тим, зазначена квартира не є спільною сумісною власністю подружжя (бабусі та відповідача), оскільки приватизація квартири здійснювалась на безоплатній основі, а тому не може вважатись спільно набутим майном подружжя, оскільки бабусею було реалізовано право на приватизацію. Відтак, свідоцтво про право власності, серії та номер 2149 від 23.11.2018 має бути визнано недійсним. Позивач також зазначає, що [PERSON] на момент смерті бабусі [PERSON] , був зареєстрований разом з нею, а тому відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, [PERSON] прийняв спадщину після [PERSON] , оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Ураховуючи вищевикладене, позивач просить суд встановити факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] , [INFO] , є рідною донькою [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане 23.11.2018, серія та номер 2149, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. видане на ім`я [PERSON] на 1/2 квартири [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] у порядку спадкування. Визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 будинку [ADDRESS] у порядку спадкування. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20.01.2021 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , Київської міської ради, заінтересована особа - Десята київська державна нотаріальна контора, Дніпровський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на майно, залишено без руху та надано строк на усунення зазначених в ухвалі недоліків. 26.01.2021 на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків разом з усунутими недоліками. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29.01.2021 прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , Київської міської ради, заінтересована особа - Десята київська державна нотаріальна контора, Дніпровський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на майно, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 22.02.2021 на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Міхо К.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог, серед іншого, з огляду на те, що у позовній заяві не правильно зазначено прізвище відповідача зазначено [PERSON] , а правильно « [PERSON] ». Щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності серії та номер 2149 від 23.11.2018. зазначається, що доводи позивача, що квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була набута в порядку ЗУ «Про приватизацію державного і житлового фонду» від 17.02.2006 не відповідають дійсності. Відповідач [PERSON] уперше уклав шлюб з [PERSON] 09.04.1988. У подальшому 07.04.1998 шлюб було розірвано (це було фіктивне розірвання шлюбу, адже вони продовжували проживати однією сім`єю) та 23.12.1999 знову уклали шлюб. Квартира [ADDRESS] , була придбана в порядку забезпечення громадян жилими приміщеннями в будинках житлово-будівельних кооперативів. Сума пайового внеску за квартира була сплачена 01.01.1992 у повному обсязі за спільні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] . Отже, [PERSON] є законним власником 1/2 квартири [ADDRESS] та на законних підставах після смерті [PERSON] отримав свідоцтво про право власності серії та номер 2149 від 23.11.2018, як переживший чоловік останньої. У подальшому, 23.11.2018 [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частину цієї ж квартири, як обов`язкову частку у спадщині. Разом з тим, зазначається, що позивачем, хоча і оскаржується нотаріальна дія - видача свідоцтва про право власності, однак жодної вимоги до приватного нотаріуса не висувається, останній не залучений до участі у справі, хоча рішення суду може вплинути на його права та інтереси. Щодо визнання права власності на майно в порядку спадкування, зазначено, зокрема, що жодних документів про те, що [PERSON] чи [PERSON] є донькою [PERSON] додано не було.У постанові нотаріуса зазначено, що Близнюк Н.В. на підставі довіреності від [PERSON] подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] , тобто на зовсім інше майно, ніж заззначено в позовній заяві. Також, представник відповідача зазначає, що після смерті [PERSON] його похованням повністю займався [PERSON] , всі витрати також він поніс. Позивач не приймала участі у похованні. Крім того, весь час [PERSON] проживав разом з [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] , її син [PERSON] перебував на утриманні [PERSON] , оскільки той ніде не працював і за життя [PERSON] ніхто не звертався з вимогами чи оспорення батьківства, він ніколи не визнавав свого батьківства щодо позивача. Між іншим, представник відповідача зазначив, що з 01.01.2020 змінилась назва третьої особи на Дніпровський районний у м.Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Протокольною ухвалою від 01.06.2021 відзив на позовну заяву долучений до матеріалів справи, але постановлено не брати його до уваги. 02.04.2021 до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, яка долучена до матеріалів справи, але постановлено не брати її до уваги. 04.10.2021 на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла позовна заява в новій редакції до [PERSON] , Київської міської ради, треті особи - Десята київська державна нотаріальна контора, Дніпровський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності на майно, в якій просила встановити факт родинних відносин, що [PERSON] є донькою [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати недійсним Свідоцтво про право власності серії та номер 2149, видане 23.11.2018 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. на ім`я [PERSON] на 1/2 квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування першої черги на майно - на 3/4 квартири [ADDRESS] , 3/ [ADDRESS] та на 3/4 частини земельної ділянки площею 0,61 га, що розташована на території с. Чайківка, Чайківської сільської ради (державний акт на право власності на землю серії ЖТ № 21-22-0002). 06.02.2023 на адресу суду від представника позивача [PERSON] - адвоката Близнюк Н.В. надійшла заява про зміну предмета позову, у якій просить викласти резолютивну частину позову у наступній редакції: визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування першої черги на майно -3/4 квартири [ADDRESS] , 3/ [ADDRESS] та на 3/4 частини земельної ділянки площею 0,61 га, що розташована на території с. Чайківка, Чайківської сільської ради (державний акт на право власності на землю серії ЖТ № 21-22-0002) (а.с.165-171 том 3). 17.05.2023 від представника позивача [PERSON] - адвоката Близнюк Н.В. надійшла заява про зміну предмету позову (уточнена), в якій сторона позивача просить встановити факт родинних відносин, яким визнати [PERSON] донькою [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати недійсним Свідоцтво про право власності серії та номер 2149, видане 23.11.2018 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. на ім`я [PERSON] на1/2 частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування першої черги на майно - 3/4 квартири [ADDRESS] , 3/ [ADDRESS] та на 3/4 частини земельної ділянки площею 0,61 га, що розташована на території с. Чайківка, Чайківської сільської ради (Державний акт на право власності на землю серії ЖТ № 21-22-0002) (а.с.222-236 том 3). Протокольною ухвалою суду від 17.05.2023 було задоволено клопотання сторони позивача про виклик свідків, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Допитана у судовому засіданні 02.08.2023 у якості свідка [PERSON] суду показала, що являється матір`ю позивача. Зазначила, що батьком позивача [PERSON] - є [PERSON] , з яким вони проживали спільно до народження [PERSON] та кілька років після її народження. Фактично вона та [PERSON] з 1989 року перебували у шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, побут, планували спільне майбутнє, піклувалися один про одного, проживали разом, виховували доньку, мали взаємні права та обов`язки. Через кілька років після народження [PERSON] , вона ( [PERSON] ) та [PERSON] припинили проживати разом, проте продовжували спілкуватися. Зі слів свідка, [PERSON] та його мати [PERSON] постійно спілкувалися з [PERSON] та самим свідком. [PERSON] визнавав [PERSON] донькою. Зі слів [PERSON] їй стало відомо, що остання самостійно придбала квартиру [ADDRESS] , [PERSON] внески за квартиру не сплачував. Також, свідок зазначила, що [PERSON] заповідала все своє майно сину (батьку [PERSON] ). Допитана у судовому засіданні 02.08.2023 у якості свідка [PERSON] , суду показала, що родину [PERSON] знає з дитинства, є тіткою [PERSON] . Підтвердила факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] . За її словами вони вели спільне господарство. Навіть після того як вони перестали жити разом [PERSON] , його мати [PERSON] постійно спілкувалися з [PERSON] , яку [PERSON] визнавав донькою. Допитана у судовому засіданні 02.08.2023 у якості свідка [PERSON] суду показала, що родину [PERSON] знає з дитинства, проживає по-сусідству та є хрещеною позивачки. Свідок підтвердила факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] . За її словами вона підтримувала дружні відносини з ними, неодноразово ходили один до одного в гості. Свідок підтвердила, що під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] вони вели спільне господарство. [PERSON] визнавав [PERSON] донькою та постійно спілкувався з нею, що також підтверджується фото, долученими до позовної заяви. [PERSON] зазначила, що також знала матір [PERSON] - [PERSON] , оскільки неодноразово спілкувалася з нею під час святкувань дня народження [PERSON] . Також зазначила, що [PERSON] самостійно сплачувала внески за квартиру [ADDRESS] , про що їй відомо зі слів самої [PERSON] . Представник позивача та позивач у судове засідання не з`явились. При цьому 21.09.2023 представника позивача [PERSON] - адвокат Близнюк Н.В. надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за відсутності сторони позивача, на вимогах позову наполягала та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення на його адресу судової повістки. Представник Київської міської ради у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення на адресу судової повістки. Представник третьої особи - Десятої київської державної нотаріальної контори до судового засідання не з`явився, при цьому, 21.11.2023 до суду надійшла заява, в якій завідувач контори просить проводити розгляд справи у відсутність уповноваженого представника, рішення прийняти згідно чинного законодавства. Представник третьої особи - Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) до судового засідання не з`явився, при цьому, 21.11.2023 до суду надійшла заява, в якій просив проводити розгляд справи у відсутність уповноваженого представника, рішення прийняти відповідно до фактичних обставин справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18.10.1990 батьками [PERSON] , яка народилась [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00021188634 від 11.10.2018 убачається, що у свідоцтві про народження [PERSON] , відомості про батька зазначені за вказівкою матері відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. 08.04.2015 між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ), був зареєстрований шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] (а.с.29 том 1). Як убачається із матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 12.10.2018. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. 01.11.2018 позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до Десятої київської державної нотаріальної контори. Постановою державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори від 30.12.2020 позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю правовстановлювального документу щодо належності майна спадкодавцеві та родинних відносин із померлим (а.с.48 том 1). У відповідності до п.1 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Надані позивачем на підтвердження факту родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] докази, у тому числі висновок експерта №103-186-2019 від 27.06.2019, суд визнає належними і допустимими, які підтверджують факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , встановлення якого є необхідним позивачу для оформлення спадщини. Показання свідків, допитаних у судовому засіданні щодо родинних відносин [PERSON] та [PERSON] узгоджуються між собою, не містять суперечностей та у сукупності та взаємозв`язку із письмовими доказами вказують на те, що [PERSON] , [INFO] , є рідною донькою [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . З огляду на викладене вище, врахувавши встановлені судом обставини, вимоги позивача про встановлення факту родинних відносин, а саме, що [PERSON] , [INFO] , є рідною донькою [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 23.11.2018, №2149, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. [PERSON] на 1/2 квартири [ADDRESS] та визнання за позивачем права власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS] , 3/4 частини будинку [ADDRESS] та 3/4 частини земельної ділянки площею 0,61 га у порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , слід зазначити наступне. Як убачається із матеріалів справи, 09.04.1988 між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00021511558 від 22.11.2018. 07.04.1998 Відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району міста Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 07.04.1998. Згідно із довідки, виданої ОСББ (ЖБК) «Домобудівельник-5» у грудні 2006 року, [PERSON] , яка є власником кооперативної квартири [ADDRESS] , 01.01.1992 року у повному обсязі сплачені пайові внески за квартиру. Зазначена квартира надана [PERSON] на підставі обмінного ордера № 3541 від 20.06.1981(а.с. 188А том 1). Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради, 09.02.2007 [PERSON] було видано свідоцтво на право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.187А том 1). Відповідно до копії державного акту на право приватної власності на землю серії ЖТ №21-22-0002 від 01.04.1998 [PERSON] , яка мешкала в [ADDRESS] , на підставі рішення №3 від 30.03.1994 Чайківської сільської Ради народних депутатів передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,61 га, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території с. Чайківка Чайківської сільської ради. Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 24.02.2010 у справі №2-224/2010, встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті матері [PERSON] . Визнано за [PERSON] , [INFO] , уродженкою с. Чайківка Радомишльського району Житомирської області право власності на цілий житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в [ADDRESS] вартістю 30800 гривень в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.11.2018, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] та будинок, розташований в [ADDRESS] . На випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тодорович О.Л. 05.08.2010, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і, взагалі, все те, що буде їй належати на день її смерті і на що вона матиме право за законом, заповіла [PERSON] (а.с.158А том 1). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 24.03.2015 (а.с. 158 том 1). З матеріалів спадкової справи № 8/2015, яка заведена після смерті [PERSON] , встановлено, що відповідач [PERSON] 08.04.2015 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. із заявою про прийняття спадщини, після смерті дружини [PERSON] (а.с.172 том 1). Відповідно до довідки ОСББ «Домобудівельник-5» від вересня 2015 року, [PERSON] до дня смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , також у зазначеній квартирі зареєстрований її син [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 12.10.2018. 01.11.2018 позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до Десятої київської державної нотаріальної контори. Постановою державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори від 30.12.2020 позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю правовстановлювального документу щодо належності майна спадкодавцеві та родинних відносин із померлим (а.с.48 том 1). 23.11.2018 [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини [PERSON] , що складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] , що набута [PERSON] та [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Крім того, просив на підставі ст.ст.1241 та 1269 ЦК України видати обов`язкову частку, а саме на 1/8 частку щодо зазначеного нерухомого майна, свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки він є повнолітнім непрацездатним вдівцем померлої [PERSON] , що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] (185-188 том 2). 23.11.2018 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. видав відповідачу [PERSON] . Свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі за №2149. Відповідно до якого на підставі ст.63 СК України [PERSON] є пережившим чоловіком [PERSON] , належить 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке в указаній частці посвідчується цим свідоцтвом, складається з: квартири [ADDRESS] (а.с.232 том 2). 23.11.2018 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. також видав відповідачу [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину за законом №2150 на 1/8 частки квартири [ADDRESS] (а.с.233 том 2). Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Як зазначено у ст. 1296 ЦК, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст. 203, 215-236 ЦК. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. №7). Так, згідно з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 23.09.2020 року в справі № 742/740/17 свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) і від 14 травня 2018 року в справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18). У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 Касаційний цивільний суд Верховного Суду України дійшов висновку про наступне: у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Позивач зазначає, що у даному випадку порушено спадкові прав позивача, що є спадкоємцем після смерті батька [PERSON] , а саме видачею відповідачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину від 23.11.2018, №2149, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. на 1/2 квартири [ADDRESS] , вказуючи що така є особистою власністю померлої [PERSON] , відтак, відсутні підстави вважати що зазначена квартира є спільною сумісною власністю. Як зазначалося вище, квартира [ADDRESS] , згідно із довідки, виданої ОСББ (ЖБК) «Домобудівельник-5» у грудні 2006 року, [PERSON] , яка є власником кооперативної квартири [ADDRESS] , 01.01.1992 у повному обсязі сплачені пайові внески за квартиру. Зазначена квартира надана [PERSON] на підставі обмінного ордера № 3541 від 20.06.1981 (а.с. 188А том 1). Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради, 09.02.2007 [PERSON] було видано свідоцтво на право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.193 том 1). Згідно зі статтями 15, 17 ЗУ «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Згідно із ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. У п. п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» вказано, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», набувають права власності на квартиру. З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю (стаття 18 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Закон України від 10 липня 2003 року № 1087-IV "Про кооперацію", стаття 384 ЦК). 01 липня 2004 року було прийнято Закон України №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» згідно якого право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації. Частиною 5 статті 3 цього Закону (в редакції на момент його прийняття) передбачалося, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. За таких обставин, до 01 липня 2004 року, не передбачалося обов`язкової державної реєстрації права власності на нерухоме майно. За змістом зазначених норм права на час сплати членом кооперативу пайового внеску за квартиру виникнення права власності на неї не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні положення містяться у ст. 60 СК України, відповідно до якої майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Встановивши, що спірна квартира була набута [PERSON] у період перебування її у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час шлюбу були внесені відповідні суми пайових внесків та здійснено повну сплату вартості квартири, за відсутності доказів сплати таких внесків за особисті кошти [PERSON] , виходячи з вимог діючого законодавства, встановлених у даній справі обставин, оцінюючи належність та допустимість наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності від 23.11.2018, серія та номер 2149, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. [PERSON] на 1/2 квартири [ADDRESS] . З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що вищевказана квартира [ADDRESS] , належала подружжю: [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних частках. Тому після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 3 ст.1223 ЦК України). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки спадкодавця. Відповідно до довідки ОСББ «Домобудівельник-5» від вересня 2015 року, [PERSON] до дня смерті проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , також у зазначеній квартирі проживав її син [PERSON] . За встановлених обставин, суд приходить висновку, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом та вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу не заявив про відмову від неї. Однак, [PERSON] не отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 12.10.2018. Судом встановлено факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] , [INFO] , є рідною донькою [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Отже, батько позивача, не оформивши належним чином спадкових прав після смерті [PERSON] , помер. Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. 01.11.2018 позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до Десятої київської державної нотаріальної контори. Постановою державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори від 30.12.2020 позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю правовстановлювального документу щодо належності майна спадкодавцеві та родинних відносин із померлим. Ураховуючий той факт, що 1/2 частини квартири [ADDRESS] та земельна ділянка для його обслуговування є спадковим майном, після смерті [PERSON] , а відповідач [PERSON] має право на обов`язкову частку у спадщині, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 3/8 частини квартири [ADDRESS] та 3/4 частини будинку [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Підсумовуючи вищевикладене, позивач прийняв спадщину, є спадкоємцем майна померлого за законом, при цьому не має можливості оформити в установленому законом порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на майно, що є перешкодою для набуття права нею власності на об`єкти нерухомого майна в порядку спадкування шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно в нотаріуса, тому за нею, як спадкоємцем, слід визнати право власності на 3/8 частини квартири [ADDRESS] та на 3/4 частини будинку [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Стосовно позовних вимог позивача про визнання за нею 3/4 частини земельної ділянки площею 0,61 га, що розташована на території с. Чайківка, Чайківської сільської ради, суд зазначає наступне. У відповідності до вимог статті 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, зміст якого розкривається у наведених нормах, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована (пункти 51 та 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі № 921/158/18). У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України (у редакції, чинній у період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року), висловлений у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Якщо сторони в договорі, спрямованому на відчуження будинку, не обумовили розміру земельної ділянки, на якій такий будинок розташований, то встановлення розміру здійснюється відповідно до нормативів, визначених у цій місцевості, та мети, з якою земельна ділянка використовується. Враховуючи єдність права власності на житловий будинок та земельну ділянку - право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок (частку у власності на якій мав спадкодавець) може виникнути лише одночасно із підтвердженням права власності на частину цього будинку. Таким чином, позивач передчасно заявила вимоги про визнання за нею права власності на 3/4 частини зазначеної земельної ділянки, тому саме з цих підстав у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Між іншим, слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У теорії цивільного процесуального права під позовом розуміють матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, звернену через суд у встановленій законом процесуальній формі, про захист його невизнаних, оспорюваних або порушених прав, свобод або інтересів (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року по справі № 758/5118/21). Відповідач у цивільному судочинстві це сторона, якій пред`явлено позов, тобто особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Водночас, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування». Отже, Київською міською радою з урахуванням встановлених обставин цієї справи не порушено, не визнано чи оспорено суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Київська міська рада не є належним відповідачем у спірних правовідносинах, тому підстав для задоволення вимог до вказаного відповідача, немає. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору відповідно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial