Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до Івано-Франківського міського суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.03.2016 по 28.10.2020 року. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28.10.2020 шлюб між сторонами розірвано, малолітню дочку [PERSON] [INFO] залишено проживати з матір`ю. У період перебування у шлюбі сторонами була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS] за договором виконання додаткових робіт від 04.09.2017 року в будинку [ADDRESS] . Реєстрація права власності на квартиру здійснювалась на чоловіка [PERSON] . Квартира придбана за кошти подружжя, оскільки на час перебування в шлюбі її чоловік [PERSON] та позивач працювали і від отриманих коштів придбали вищезгадану квартиру, яка є єдиним її житлом, іншої нерухомості позивач не має. Після розлучення\~ сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири. Оскільки, майно було придбане сторонами в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за нею 1/2 частки квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідачем письмово відзиву на позовну заяву подано не було. Позивач в судові засідання не з`являлась, представник позивача адвокат Микулич І.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, зазначив, що під час шлюбу позивач була працевлаштована та отримувала дохід, який у свою чергу витрачала на потреби сім`ї та на покупку квартири. В той же час не міг повідомити ціну, за яку сторони придбали квартиру та обставини придбання квартири. Також пояснив, що вважає, що квартира придбана сторонами самостійно, а не надано відповідачу безкоштовно, оскільки він приймав участь в АТО. Позов просив задоволити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив. Зазначив, що\~ він перебував у зоні проведення Антитерористичної операції та після того як повернувся додому, йому, як ветерану АТО, який безпосередньо захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України та брав безпосередню участь в антитерористичній операції на сході України виконавчим комітет Крихівецької селищної ради було вручено сертифікат на квартиру. Окрім того йому надавалась і земельна ділянка, однак будівництво на ній він не здійснював, а віддав її в обмін на квартиру. Також визнав, що дійсно перебував із позивачем у зареєстрованому шлюбу на момент вручення даного сертифіката, однак дана квартира не була придбана за спільні кошти подружжя, жодних коштів за квартиру ні він ні дружина не вносили, квартира була надана йому безкоштовно як учаснику бойових дій і позивачка не може претендувати на її частку. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судом встановлено, що сторони з 02.03.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28.10.2020 року розірвано (а.с.6-8). Від шлюбу у сторін є одна малолітня дитина: [PERSON] [INFO] . Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 03.07.2018 року за відповідачем зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 44 кв.м., житловою площею 14.8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] (а.с.56). Право власності на квартиру зареєстровано на підставі: акту приймання-передачі нерухомого майна від 10.05.2018, договору купівлі-продажу нерухомого майна яке буде створено у майбутньому від 04.09.2017, угоди про відступлення права вимоги майнових прав від 08.09.2017. Позивач вважає, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, а відповідач вказує, що квартира є його особистою власністю, оскільки надана йому як учаснику АТО та жодних коштів за квартиру ні він, ні його колишня дружина не сплачували. Суд погоджується із твердженнями відповідача, виходячи з наступних встановлених обставин. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення, копією військового квитка та відповідно до довідки командира військової частини [NUMBER] від 23.03.2021 року солдат [PERSON] у період з 02.04.2015 по 15.12.2015 з 16.12.2015 по 25.12.2015 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с.105-111). Відповідач стверджує, що він отримав земельну ділянку від Крихівецької сільської ради, як учасник АТО, але судом ним не надано, а судом не здобуто доказів на підтвердження того, що відповідач таку земельну ділянку отримав, як мешканець села Крихівці. Суду надано копію заяви [PERSON] від 06.09.2016, яка адресована голові Крихівецької сільської ради, і в якій [PERSON] просить розглянути пропозицію одержання ним квартири, як учасника АТО та він відмовляється від земельної ділянки (а.с.153). Натомість суду надано докази того, що відповідачу [PERSON] , як учаснику АТО була надана на виконання тристоронньої Угоди про надання, передачу (забезпечення) квартир учасникам АТО від 17.08.2016 року (а.с.143). 17.08.2016 між ПП «Колегія», Виконавчим комітетом Крихівецької сільської ради та Громадським об`єднанням «Крихівецьке об`єднання воїнів АТО» було укладено Угоду про надання, передачу (забезпечення) квартир учасникам АТО (а.с.145). Згідно вказаної Угоди ПП «Колегія» зобов`язувалось надати (передати) 10 квартир для учасників АТО. 16.12.2016 житлова комісія при виконавчому комітеті Крихівецької сільської ради вирішила рекомендувати надати житло першочергово наступним заявникам, в тому числі, [PERSON] (а.с.146). Рішенням № 10-18/2016 від 23.12.2016 затверджено перелік осіб учасників АТО, які першочергово потребують поліпшення житлових умов, в тому списку було зазначено і [PERSON] . Рішенням № 1-27/2017 від 18.07.2017 Крихівецька сільська рада Івано-Франківської міської ради вирішила рекомендувати ПП «Колегія» надати першочергово житло таким жителям села учасникам АТО: [PERSON] та [PERSON] (а.с.150). Отже, з урахуванням наведеного, квартира повинна була саме надаватись відповідачу, а не мала бути придбана за свої власні кошти чи кошти сім`ї. Те, що спірна квартира сааме булла надана відповідачу безкоштовно, а не придбана подружжям, підтверджується наступними доказами. 04.09.2017 між ПП [PERSON] (продавець) та ПП «Колегія» (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому № 3/2/7/2 (а.с.127-128). Предметом договору є однокімнатна квартира загальною площею 44 кв.м., що розташована на 2 поверсі 7 будівельного під`їзду житлового будинку [ADDRESS] . Пунктом 4.1. передбачено, що загальна вартість квартири погоджується сторонами протоколом погодження договірної ціни. Також 04.09.2017 між ПП [PERSON] (виконавець) та ПП «Колегія» (замовник) було укладено Договір виконання додаткових робіт № 3/2/7/2, адреса виконання робіт [ADDRESS] (а.с.21). В той самий день, 04.09.2017 ПП [PERSON] та ПП «Колегія» погодили ціну договору 213 747 грн., яку сплачує Замовник, тобто ПП «Колегія», а не відповідач чи позивачка (а.с.23). На виконання вказаного договору ПП «Колегія» оплатило ПП [PERSON] згідно платіжного доручення № 17 від 06.09.2017 213 747 грн. (а.с.65). Після оплати вартості квартири, 08.09.2017 між ПП «Колегія», ПП [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено Угоду про відступлення права вимоги майнових прав № 2/7 (а.с.129). Згідно вказаної Угоди ПП «Колегія» передала [PERSON] свої права та обов`язки щодо отримання майна за договором, а саме, квартири за адресою: [ADDRESS] . 10.05.2018 між ФОП [PERSON] та [PERSON] було підписано Акт № 187 приймання-передачі приміщення в будинку [ADDRESS] (а.с.130). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 3 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Отже, фактично ніхто зі сторін спору не брав участі в набутті права власності на квартиру свої коштами чи працею, фактично квартира була подарована відповідачу за його особисті заслуги перед Батьківщиною, за його участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Сторони не були одружені в період участі відповідача в АТА, а одружидись пізніше, в 2016 році. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Таким чином, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позову є не обґрунтованими та такими, що\~ не підлягають\~ задоволенню. Відповідно до ст.ст. 57, 60, 63, 69, 70, 71 СК України, ст. 368 ЦК України,

Outcome: dismissed