Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представник [PERSON] , 12 січня 2024 року звернувся до суду з позовом до Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Краснолиманське» про\~стягнення компенсації\~втрати частини\~доходів у\~зв`язку з\~порушенням строків\~їх виплатив розмірі 43438,52 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 43438,52 грн. На підтвердження своїх позовних вимог позивач зазначив, що перебував з відповідачем у трудових відносинах з 03.04.2018 року по 03.02.2020 року, був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, в день звільнення працював. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.11.2023 року з відповідача стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 82269,92 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 80000,00 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 858,88 грн. Згідно довідки ТОВ «Краснолиманське» № 216 від 09.08.2023 року середньоденний заробіток позивача складає 1110,44 грн, що встановлено вищевказаним рішенням. Виплату цих сум було проведено у примусовому порядку виконавцем 03.01.2024 року. Законодавством передбачено, що, якщо виплата зарплати затримується на один і більше календарних місяців, роботодавець зобов`язаний нарахувати і виплатити працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати (ст. 34 Закону України про оплату праці та ст.\~1,\~2 Закону України № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Беручи до уваги, що відповідачем були порушені строки виплати заробітної плати, то відповідач зобов`язаний виплатити компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати. За розрахунками позивача розмір компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату становить 42438,52 грн. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тому позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 43438,52 грн. 16 січня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 31 січня 2024 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив суд винести рішення по суті справи, у відповідності до норм чинного законодавства. При цьому зазначив, що розмір компенсації втрати частини заробітку є значно завищеним та алгоритм її розрахунку суперечить нормам чинного законодавства, а тому позовні вимоги щодо стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати не підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що порушення трудових прав позивача у сфері трудових відносин не допущено, крім того, позивач вже звертався до суду з позовними вимогами про стягнення середньог8о заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та рішенням суду від 08 листопада 2023 року на його користь було стягнуто суму у розмірі 80000,00 грн і підстав для стягнення повторно середнього заробітку немає. Сторони в судове засідання не з`явились. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач [PERSON] перебував з відповідачем ТОВ «Краснолиманське» у трудових відносинах з 03.04.2018 року по 03.02.2020 року, був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, в день звільнення працював. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.11.2023 року з відповідача стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 82269,92 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 80000,00 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 858,88 грн. Згідно довідки ТОВ «Краснолиманське» № 216 від 09.08.2023 року середньоденний заробіток позивача складає 1110,44 грн, що встановлено вищевказаним рішенням. Виплату цих сум було проведено у примусовому порядку виконавцем 03.01.2024 року. Частиною 4\~ст. 82 ЦПК України\~передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1\~ст. 24 Закону України «Про оплату праці»\~встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1\~ст. 115 Кодексу законів про працю України. Згідно зі\~статтею 34 Закону України «Про оплату праці»\~компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»\~встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). У\~статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»\~визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходамиу цьому Законі слідрозуміти грошовідоходи громадян, які вони одержують натериторії Україниі якіне маютьразового характеру,зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання;соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення). Судом встановлено, що грошові кошти в сумі 82269,92 грн в рахунок погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь [PERSON] , стягнутої рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.11.2023 року виплачені позивачу 03.01.2024 року. Отже, позивач має право на стягнення з відповідача як роботодавця на користь позивача як працівника компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків його виплати. Відповідно до\~статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»\~виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. За розрахунками позивача, наведеними в позовній заяві, розмір компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків його виплати за період з березня 2020 року по листопад 2023 року включно (дати фактичної виплати заборгованості), яку відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача, становить 43438,52 грн. Відповідач не спростував правильність зазначеного розрахунку, зазначивши лише про те, що він є значно завищеним, доказів на підтвердження своїх заперечень не надав. За таких обставин, враховуючи встановлені обставини справи та обставини, на яких наполягає позивач, з урахуванням того, що відповідачем не було подано у встановлений судом строк докази, які б підтверджували заперечення відповідача щодо розрахунку позивача, суд вважає необхідним стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь\~\~позивача [PERSON] компенсацію втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків його виплати у розмірі 43438,52 грн., без утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців судом враховується наступне. Згідностатті 117 КЗпП України(в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом частини першої статті 117\~КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина друга статті 117 КЗпП Українистосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Законом України від 01 липня 2022 року N 2352-IX, що набрав чинності 19 липня 2022 року,\~стаття 117 КЗпП\~викладена в іншій редакції. За правилами\~статті 117 КЗпП України\~(в редакції\~Закону N 2352-IX від 01 липня 2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Позивач просить стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 43438,52 грн, при цьому не наводить розрахунок та не зазначає, за який саме період він просить його стягнути. Але рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2023 року у справі № 204/7492/23 за позовною заявою [PERSON] до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні були частково задоволені позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток в розмірі 80000,00 грн. При цьому, в мотивувальній частині рішення зазначено, що позивач просив стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 04 лютого 2020 року по 03 червня 2023 року. Суд зазначив, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 04 лютого 2020 року і по 19 січня 2023 року, оскільки за період з 04 лютого 2020 року до набрання\~Законом України від 01 липня 2022 року N 2352-IX\~чинності 19 липня 2022 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України\~в редакції\~Закону України № 3248-IV від 20 грудня 2005 року, а з 19 липня 2022 року\~в редакції\~Закону України від 01 липня 2022 року N 2352-IX. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, враховуючи, що рішенням Красноагвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2023 року у справі № 204/7492/23 за позовною заявою [PERSON] до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні було встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню за період з 04 лютого 2020 року і по 19 січня 2023 року, та за цей період середній заробіток на користь позивача був стягнутий, то позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 43438,52 грн задоволенню не підлягають. Як передбачено ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. \~ \~ \~ \~Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від спати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, і позовні вимоги в цій частині задоволені в повному обсязі, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн. Враховуючи, що позивачем було сплачено судовий збір з позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 968,96 грн (а.с. 1), а в задоволенні цих позовних вимог було відмовлено, то не підлягає стягненню зазначений судовий збір на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial