Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-25 00:00:00

Позивач, інтереси якої представляє адвокат, звернулася в жовтні 2023р. в суд із позовною заявою до ТзОВ «Річковий парк 2» про визнання майнових прав [PERSON] на частину об`єкта незавершеного будівництва - нежитлове приміщення загальною площею 50 м.кв. на І поверсі в ІІІ під`їзді житлового будинку в [ADDRESS] згідно Договору доручення від 24.01.2017р. №2401/17-2-1, укладеного між [PERSON] та ТзОВ «Річковий парк 2», стягнення судових витрат. Позов обґрунтовано тим, що 24.01.2017р. між [PERSON] , як довірителем, та ТзОВ «Річковий парк 2», як повіреним,\~ було укладено Договір доручення №2401/17-2-1 на здійснення всіх юридичних дій по організації будівництва об`єкта, за будівельною адресою [ADDRESS] і після введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку\~ в ІІ півріччі 2018 року передати довірителю нежитлове приміщення загальною площею 50 м.кв. на І поверсі в ІІІ під`їзді, вартістю 50 000 доларів США. Зобов`язання по оплаті за нежитлове приміщення позивач перед відповідачем виконала, однак відповідач свої зобов`язанні не виконує, не визнає майнові права позивача, документи на нерухоме майно не передає, об`єкт не вводить в експлуатацію. Ухвалою суду від 28.12.2023р. закрито підготовче провадження. Представник позивача вимоги поданої позовної заяви підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, розгляд справи провести без участі представника позивача та позивача. Відповідач в судові засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про розгляд справи, в т.ч. через сайт судової влади, причини неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подавав. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази, які надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.01.2017р. між [PERSON] , як довірителем, та ТзОВ «Річковий парк 2», як повіреним,\~ було укладено Договір доручення №2401/17-2-1 (а.с.13-15). Даним договором сторони пердбачили, що довіритель доручає, а повірений зобов`язується за винагороду здійснити від імені та за рахунок довірителя всі юридичні дії по організації будівництва об`єкта, розташованого за будівельною адресою м.Івано-Франківськ, вул.Галицька-Витвицького, перелік яких включає виконання визначених договором робіт,\~ і після введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку\~ в ІІ півріччі 2018 року, передати довірителю нежитлове приміщення загальною площею 50 м.кв. на І поверсі в ІІІ під`їзді, вартістю 50 000 доларів США, які сплачуються траншами до 15.12.2017р.\~ (п.2.1-2.4, 5.2-5.4). Зобов`язання по оплаті за нежитлове приміщення позивач перед відповідачем виконала, що підтверджується довідкою директора ТзОВ «Річковий парк 2» про стан розрахунку, згідно договору доручення (а.с.16-17). Однак, як стверджувала сторона позивача та не спростовано відповідачем, ТзОВ «Річковий парк 2» свої зобов`язання за Договором доручення від 24.01.2017р. не виконує, не визнає майнові права позивача, документи на нерухоме майно не передає, об`єкт не вводить в експлуатацію. Як слідує з матеріалів справи на запит представника позивача Управлінням з питань ДАБК Івано-Франківської міської ради 14.09.2023р. повідомлено, що інформація про введення в експлуатацію багатоповерхового нежитлового будинку за будівельною адресою [ADDRESS] відсутня (а.с.20), аналогічно Департамент містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради 11.09.2023р. повідомив, що присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна багатоповерховому нежитловому будинку за будівельною адресою [ADDRESS] не відбувалось (а.с.19). Фотофіксаж даного незавершеного будівництва підтверджує, що будівництво візуально готове до введення в експлуатацію (а.с.52-55). Окрім того, Управління ДАБК на запит адвоката надала інформацію про те, що за даною адресою незавершеного будівництва були отримані декларації на початок виконання будівельних робіт 2012-2014 років, в залежності від черг будівництва (а.с….). За вимогами ст.11, 204, 190 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є в т.ч. договори та інші правочини. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Також, за ст.627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Отже, сторони уклали між собою відповідний договір та визначили зобов`язання на власний розсуд та у погоджені строки їх виконання. У справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland, заява N 12742/87) від 29 листопада 1991 року та "Федоренко проти України" від 01 червня 2006 року (заява N 25921/02) ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути "наявним майном", або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, це поняття охоплює як "наявне майно, так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення ЄСПЛ від 02 березня 2005 року у справі "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини" (Von Maltzan and Others v. Germany), заяви N 71916/01, 71917/01 та 10260/02). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом". В іншій справі "Н.К.М. проти Угорщини" (NKM v. Hungary) у рішенні від 14 травня 2013 року (скарга N 66529/11) ЄСПЛ зазначив, що "правомірні очікування" підлягають захисту як власне майно і майнові права. За правилами статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. 13 травня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи N 760/17864/16-ц (провадження N 61-699св17) підтвердив раніше сформовану позицію, викладену в постановах від 20 березня 2019 року у справі N 761/20612/15-ц (провадження N 14-39цс19) та від 27 лютого 2019 року у справі N 761/32696/13-ц (провадження N 14-606цс18), яка полягає в тому, що в разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування. За загальним правилом судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується та оспорюється. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вірно просив застосувати норми ЦК України, які регулюють підстави виникнення цивільних прав та обов`язків (в т.ч. з договорів), презумпцію правомірності правочину, виконання зобов`язань сторонами угоди, в т.ч. в обумовлені строки. Дійсно, між позивачем та відповідачем виникли зобов`язання на підставі двохстороннього договору, які мали бути виконані саме на умовах такого договору. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, як зазначено вище, сторона повіреного мала б після завершення будівництва та введення об`єкта в експлуатацію, передати у власність\~ довірителя об`єкт нерухомого майна і всі необхідні документи за взаємопогодженими двохсторонніми актами приймання-передачі по умовах Договору доручення. Натомість, передача об`єкта нерухомого майна\~ за умовами договору не відбулась, Акт не підписано сторонами договору, документи не передані згідно п.2.5, 3.2.3. 4.2.2, 6.1, 6.2 договору. За вимогами ст.12,14,15,16,20 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Тому, виходячи з умов укладеного сторонами договору та вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Суд вважає, що саме в такий визначений спосіб позивачем підлягають захисту його майнові права на нерухоме майно, з подальшим дотриманням вимог та умов укладеного чинного договору. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Вимога ефективності судового захисту перекликається з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 13, ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому суд вважає, що сплачений [PERSON] судовий збір в сумі 13 420,00 грн. підлягає стягненню з відповідача. На підставі наведеного, ст. 11, 12-20,\~ 177, 190, 204, 392, 526, 527, 530, Цивільного кодексу України,

Outcome: approved