Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

Керівник Салтівської окружної прокуратури м.Харкова звернувся до суду в інтересах Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та витребування нерухомого майна від добросовісного набувача. Позовні вимоги обгрунтував тим, що Рішенням 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова» від 26.10.2016 \~ \~ \~ \~№ 412/16, міська рада дозволила [PERSON] приватизувати об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлові приміщення 2-го поверху № 123-:-125 площею 40,6 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. «А-2» за адресою: [ADDRESS] . У подальшому 27.12.2017 між ФОП [PERSON] та Управлінням комунального майна укладено договір купівлі-продажу № 5531-В-С, відповідно до якого ФОП [PERSON] приватизувала вказані нежитлові приміщення за 115880 грн. 00 коп. без ПДВ. Рішенням приватного нотаріуса Харківського нотаріального округу, Харківської області Галіщевої О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №39487891 від 02.02.2018 зареєстровано право власності за [PERSON] на нежитлові приміщення 2-го поверху №123-:-125 площею 40,6 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. «А-2» за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з численними порушеннями вимог законів України «Про приватизацію державного майна», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 565/11, вищевказані рішення міської ради та договір купівлі- продажу були оскаржені Харківської місцевою прокуратурою №4 до Господарського суду Харківської області. Постановою Східного апеляційного господарського суду №922/250/20 від 27.07.2020 задоволено позов Харківської місцевої прокуратури №4 визнано незаконним та скасовано п.9 додатку 1 до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 26.10.2016 № 412/16; визнано недійсним договір кулівлі-продажу нежитлових будівель від 27.12.2017 №5531-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем [PERSON] ; скасовано рішення №39487891 від 02.02.2018 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлові приміщення 2-го поверху №123-:-125 площею 40,6 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: [ADDRESS] та зобов`язано фізичну особу-підприємця [PERSON] повернути територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення 2-го поверху №123-:-125 площею 40,6 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~. Постановою Верховного Суду №922/250/20 від 01.04.2021 постанову Східного апеляційного господарського суду від 27.07.2020 у справі залишено без змін. [PERSON] , на наступний день після винесення судового рішення, здійснено відчуження нежитлових приміщень 2-го поверху №123-:-125 площею 40,6 кв.м., розташованих у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу №1182 від 28.07.2020, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Богданович А.О. Рішенням приватного нотаріусу Харківського нотаріального округу Харківської області Богданович А.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №53338879 від 28.07.2020 зареєстровано право власності за [PERSON] на нежитлові приміщення 2-го поверху № 123-:-125 площею 40,6 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. «А-2» за адресою: [ADDRESS] . Оскільки, [PERSON] право власності на нежитлові приміщення 2-го поверху №123-:-125 площею 40,6 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: [ADDRESS] в установленому законом порядку не набула, отже, не мала відповідних повноважень щодо розпорядження майном, як наслідок, здійснений нею правочин купівлі-продажу вчинено всупереч вимогам ч.1 ст.658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. У зв`язку з викладеним, договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 2-го поверху №123-:-125 площею 40,6 кв.м., розташованих у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] 28.07.2020 за №1182 підлягає визнанню судом недійсним. Ухвалою судді Московського районного суду м.Харкова від 07.09.2021 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07.09.2021 року задоволено заяву керівника Салтівської окружної прокуратури м.Харкова про забезпечення позову та накладено арешт на об?єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] із забороною вчиняти будь-які реєстраційні дії з цим майном. Ухвалою суду від 18.01.2022 року залучено до участі у справі третіх осіб: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та [PERSON] . 09.02.2022 року до суду надійшла заява Харківської міської ради про застосування строку позовної давності у справі №643/15629/21, згідно якої вважають, що оскільки спірні будівлі за адресою: [ADDRESS] ,вибули із комунальної власності на підставі п.9 додатку до рішення Харківської міської ради від 26.10.2016 року №412/16 Про відчуження об?єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова та договору купівлі-продажу від 27.12.2017 року №5531-В-С, тому строк позовної давності необхідно рахувати із 27.12.2017 року. А отже, строк звернення до суду закінчився 27.12.2020 року. Вважають, що у задоволенні позову необхідно відмовити із вказаної підстави. Постановою Полтавського апеляційного суду від 24.11.2022 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 07.11.2021 року без змін. Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 року №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», змінено територіальну підсудність Фрунзенського районного суду м.Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави. Ухвалою судді Октябрського районного суду м.Харкова від 19.01.2023 року справу прийнято до провадження та постановлено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08.06.2023 року відмовлено у прийнятті відмови Харківської міської ради від позову. Ухвалою суду від 17.08.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача прокурор Полтавської окружної прокуратури Лобач А.В., позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві. Представник Харківської міської ради Замніус М.В. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, зважаючи на закінчення строків позовної давності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не з?явилися, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час судового розгляду, не повідомили про причину неявки, правом на подачу відзиву не скористалися. Представник третьої особи Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради у судове засідання не з?явився, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час судового розгляду, не повідомили про причину неявки. Третя особа [PERSON] у судове не з?явилася, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час судового розгляду, не повідомила про причину неявки. Суд, заслухавши представника прокуратури та представника Харківської міської ради, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Харківської міської ради №412/16 від 26.10.2026 року вирішено провести відчуження об?єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова шляхом викупу, у тому числі нежитлові приміщення 2-го поверху у нежитловій будівлі за адресою: [ADDRESS] , площею 40,6 кв.м, фізичній особі-підприємцю [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу №5531-В-С від 27.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Територіальною громадою м.Харкова в особі Харківської міської ради, від імені якої діє Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, як виконавчий орган Харківської міської ради передано у власність ФОП [PERSON] нежитлові приміщення 2-го поверху №123-:-125 у нежитловій будівлі літ.А-2, загальною площею 40,6 кв.м, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Постановою Східного апеляційного господарського суду від 27.07.2020 року у справі №922/250/20, скасовано рішення господарського суду Харківської області від 02.06.2020 р. у справі № 922/250/20. Позов Харківської місцевої прокуратури № 4 до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та до фізичної особи-підприємця [PERSON] задоволено повністю: - визнано незаконним та скасовано п.9 додатку 1 до рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова від 26.10.2016 № 412/16; - визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 27.12.2017 № 5531-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Галіщевою О.А. і зареєстрований в реєстрі за № 795; - скасовано рішення №39487891 від 02.02.2018 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлові приміщення 2-го поверху №123-:-125 площею 40,6 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. А-2 за адресою: [ADDRESS] ; - зобов`язано фізичну особу-підприємця [PERSON] повернути територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення 2-го поверху № 123-:-125 площею 40,6 кв.м., розташовані у нежитловій будівлі літ. А-2 за адресою: [ADDRESS] . Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.04.2021 року у вказаній справі постанову Східного апеляційного господарського суду від 27.07.2020 у справі № 922/250/20 залишити без змін. Далі встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 28.07.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Богданович А.О., [PERSON] передано у власність [PERSON] , належні їй на праві приватної власності, на підставі договору №5531-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2017 року, нежитлові приміщення 2-го поверху №123-:-125 у нежитловій будівлі літ.А-2, загальною площею 40,6 кв.м, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вказане також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №269204918 від 05.08.2021 року. Також встановлено, що Харківською місцевою прокуратурою 20.11.2020 року за вих.№04-22.63-19 направлено лист до Харківської міської ради з проханням невідкладно вжити заходи щодо захисту інтересів територіальної громади міста Харкова шляхом звернення до суду з відповідним позовом про визнання недійсним договору про відчуження [PERSON] нежитлових приміщень 2-го поверху №123-:-125 у нежитловій будівлі літ.А-2, загальною площею 40,6 кв.м, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Лист такого ж змісту направлено на адресу Харківської міської ради Харківською окружною прокуратурою 15.04.2021 року за вих.№53-99-607вих-21. Юридичним Департаментом Виконавчого комітету Харківської міської ради 08.12.2020 року за вих.№10109/9-20 надано відповідь керівнику Харківської місцевої прокуратури №4 у якій вказано, що працівниками департаменту буде забезпечено представництво інтересів Харківської міської ради у справі №922/250/20. Юридичним Департаментом Виконавчого комітету Харківської міської ради 17.05.2021 року за вих.№4021/9-21 надано відповідь керівнику Салтівської окружної прокуратури м.Харкова, де зазначено про те, що виконавчими органами Харківської міської ради не заперечується подання Салтівською окружною прокуратурою м.Харкова позовної заяви до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.07.2020 №1182 нежитлових приміщень 2-го поверху №123-:-125 у нежитловій будівлі літ.А-2, загальною площею 40,6 кв.м, розташовані за адресою: [ADDRESS] . 06.08.2021 року за вих.№53-99-3133вих-21 Салтівською окружною прокуратурою повідомлено Харківську міську раду про виникнення у прокурора правових підстав, передбачених положеннями ст.131-1 Конституції України, ст.23 Закону України Про прокуратуру для представництва інтересів держави в особі міської ради у суді. За ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. У зв`язку з тим, що на час укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень 2-го поверху №123-:-125 площею 40,6 кв.м., розташованих у нежитловій будівлі літ. "А-2" за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] 28.07.2020 за №1182 [PERSON] фактично не була власником указаного майна, договір підлягає визнанню недійсним. За ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З урахуванням того, що заперечення дійсності спірного правочину на підставах, встановлених законом, має значення для повернення майна законному власнику, Харківська міська рада, в розумінні ч.3 ст.215 ЦК України, хоча і не є стороною спірного правочину, але є особою, заінтересованою у визнанні цього правочину судом недійсним (абз.5 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Оскільки Харківська міська рада не є стороною спірного правочину, вимога про визнання цього договору недійсним пред`явлена прокуратурою без вимоги про застосування наслідків його недійсності (ст.216 ЦК України) у вигляді вимоги про повернення майна, а в комплексі з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння (п.3 ч.1 ст.388 ЦК України). Необхідність застосування вказаного способу захисту порушених інтересів випливає з ч.3 ст.216 ЦК України, якою передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди (двостороння реституція, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди), застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст.387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. \~ \~ \~ \~Такий спосіб захисту порушених інтересів не суперечить роз`ясненням, наведеним у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно яких, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власного волею. Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому, Харківська міська рада, якій належить спірне нерухове майно в силу постанови Східного апеляційного господарського суду №922/250/20 від 27.07.2020, не була стороною договору купівлі-продажу від 28.07.2020, у зв`язку, з чим, відповідне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Підставність вимог про витребування майна у добросовісного набувача за таких обставин підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 11.02.2015 по справі №6-1цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів, і згідно ч.2 ст.214 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Застосування вказаного способу захисту порушених інтересів узгоджується також з роз`ясненнями, наведеними в пунктах 21-26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Зокрема, згідно вказаних роз`яснень, коли майно придбане за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст.388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Згадані роз`яснення, в свою чергу, узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01.07.2015 по справі №6-619цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦІІЬС України є обов`язковою для судів, і згідно 4.2 ет.214 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Відповідно до абз.5 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Встановлений ст.388 ЦК України механізм витребування власником майна у добросовісного набувача не може розглядатися як протиправне позбавлення права власності в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідної практики Європейського суду з прав людини, оскільки випадки та умови такого витребування обмежені національним законодавством. Правильне застосування законодавства, його дотримання у Цивільних правовідносинах незаперечно становить суспільний інтерес. У даному випадку суспільний інтерес полягає у витребуванні майна на користь територіальної громади відповідно до механізму, встановленого національним законодавством. Отже, звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття майна з володіння територіальної громади. У зв`язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Витребуванням майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юридичного захисту свого цивільного права. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст.661 ЦК України, покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Таким чином, гарантії, передбачені ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушуються. Відповідно до п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно ч.2 ст.45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, подає, зокрема, позовну заяву. Одночасно, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначені підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної економічної інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не підлягають точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація ''«інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 по справі №806/1000/17). Прокурор набуває право на реалізацію своїх функцій, визначених законом, якщо відповідний суб єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є належною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. У справах за позовами прокурорів, заявлених в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова ВСУ від 21.02.2018 у справі №553/3280/16-а). Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18 зазначає, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягам розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із, власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», однією з форм місцевого самоврядування є представництво спільних інтересів територіальних громад сіл, селищ, міст через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Згідно зі ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому-порядку. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним з основних принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування. Відповідно до Статуту територіальної громади міста Харкова, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 04.07.2007 №121/07 та зареєстрованого згідно свідоцтва № 2 від 16.07.2007 Харківським міським управлінням Міністерства юстиції України, міська рада є представницьким органом територіальної громади, що здійснює від її імені та в її інтересах функції та повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України і законами України, а також приймає від її мені рішення. Оскільки, уповноважений орган Харківська міська рада, не вжила заходів щодо визнання спірного договору недійсним та витребування майна на користь територіальної громади, то у прокурора виникли правові підстави, передбачені положеннями статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» для представництва інтересів держави в особі міської ради в суді. Крім того, органи прокуратури неодноразово повідомляли Харківську міську раду про наявність порушень інтересів територіальної громади та необхідність у зв`язку з цим, звернення до суду з цивільними позовами (лист №04-22-63-19 від 20.11.2020 Харківської місцевої прокуратури №4 та лист Салтівської окружної прокуратури м. Харкова №53-99-607вих-21 від 15.04.2021). Проте, Харківською міською радою листами №10109/9-20 від 08.12.2020 та №4021/9-21 від 17.05.2021 повідомлено прокуратуру про відсутність бажання звертатися до суду з відповідними позовами. Вищевказане свідчить про невиконання уповноваженим органом - Харківською міською радою своїх повноважень та є підставами для представництва інтересів держави органами прокуратури в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Крім того, у постанові Великої палати Верховного суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, зазначено, що сам факт не звернення належного позивача до суду, свідчить про те, що орган виконавчої влади неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Таким чином у окружної прокуратури наявні підстави для звернення до суду із відповідним позовом. У зв`язку з цим, Харківську міську раду повідомлено листом, в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», про пред`явлення відповідного позову. Щодо строку позовної давності. Так, Харківською міською радою наголошено на тому, що на час звернення до суду із вказаним позовом, закінчився строк позовної давності, який, на їхню думку слід обраховувати із 27.12.2017 року, оскільки спірні будівлі за адресою: [ADDRESS] , вибули із комунальної власності на підставі п.9 додатку до рішення Харківської міської ради від 26.10.2016 року №412/16 Про відчуження об?єктів комунальної власності територіальної громади м.Харкова та договору купівлі-продажу від 27.12.2017 року №5531-В-С, тому строк позовної давності сплив 27.12.2020 року, а позивач звернувся до суду лише 02.09.2021 року. Вказані обгрунтування не можуть бути взяті до уваги судом з наступних підстав. Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зважаючи на те, що предметом позову у вказаній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу №1182, укладений між [PERSON] та [PERSON] 28.07.2020 року, тому строк позовної давності необхідно обраховувати із дати укладення цього договору із 28.07.2020 року. Так як, прокуратура звернулася до суду 02.09.2021 року, тому строк позовної давності у даному випадку не пропущений. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд та вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та тересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов?язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вирогідним, ніж протилежний. Зважаючи на те, що представником позивача надано до суду належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позову Керівника Салтівської\~окружної прокуратури\~м.Харкова\~в інтересах\~Харківської міської\~ради до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~визнання недійсним\~договору купівлі-продажу\~нежитлових приміщень\~та витребування\~нерухомого майна\~від добросовісного\~набувачау повному обсязі. У порядку ст.141 ЦПК України, у зв?язку із задоволенням позову, із відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у сумі 4540,00 грн., тобто по 2270,00 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved