Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовними вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно в порядку спадкування. Обгрунтовуючи заяву [PERSON] , посилається на те, що з грудня 2015 року проживала без реєстрації шлюбу з цивільним чоловіком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , разом з його матір`ю [PERSON] , [INFO] . [INFO] померла матір [PERSON] - [PERSON] та у зв`язку з чим відкрилася спадщина на майно, що залишилась після її смерті. У зв`язку з тяжкою втратою [PERSON] не займався питанням подання заяви про вступ у спадщину. [INFO] , помер [PERSON] , про що 03.04.2022 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) видано свідоцтво про смерть [NUMBER] . Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю продовж останніх 5-ти років, то відповідно до ч. ст.1258, ст.1264 ЦК України позивачка є спадкоємицею 4 черги, інших спадкоємців за заповітом чи за законом у померлого немає. У відповідності до законодавства України, позивачкою продовж шести місяців з моменту смерті спадкодавця подано заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Забавської Н.В. Однак, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутні документи, які підтверджують родинні стосунки заявниці зі спадкодавцем. Із зазначеного вище слідує, що для подальшого оформлення спадщини за померлим [PERSON] , заявниці необхідно довести проживання однією сім`єю із [PERSON] не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. Просить суд встановити факт її проживання з [PERSON] однією сім`єю з грудня 2015 року по день смерті останнього та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2023 дану справу передано на розгляд головуючому-судді Панченко О.М. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.09.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по вказаній справі за правилами загального позовного провадження, призначено її підготовчий розгляд. 05.12.2023 року позивачкою до суду подано письмове клопотання про залучення доказів до справи. В судовому засіданні позивачка підтримала викладені обставини у своєму позові та просила задовольнити його повністю. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про місце і час судового засідання повідомлений належним чином, відзиву на позов не подавав. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи на підставі наявних в ній доказів без участі представника відповідача, що належним чином повідомлений про день та час розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивачку та пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як зазначила в судовому засіданні позивачка з грудня 2015 року до 29 березня 2022 року вона та [PERSON] почали проживати однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу за місцем його реєстрації. З ними також проживала разом його мати [PERSON] [INFO] померла матір [PERSON] - [PERSON] у зв`язку із чим відкрилася спадщина на майно, що залишилось після її смерті, однак у зв`язку із важкою втратою [PERSON] не займався питанням подання заяви про вступ у спадщину. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 03.04.2022 року видане Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). У відповідності до законодавства України, позивачкою продовж шести місяців з моменту смерті спадкодавця подано заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Забавської Н.В. Однак, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутні документи, які підтверджують родинні стосунки заявниці зі спадкодавцем. Таким чином, враховуючи те, що позивачка прийняла спадщину, однак не має можливості оформити її в установленому законом порядку та отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки у неї відсутні документи, що підтверджують факт спільного проживання однією родиною з померлим, позивачка вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав. На підтвердження доказів ведення спільного господарства та спільної участі в облаштуванні та благоустрою квартири [PERSON] та [PERSON] є: - товарний чек №197211 від 18.07.2018 року про закупівлю сантехніки; - квитанція про замовлення матеріалів №16976 від 11.06.2018 року; - рахунок-фактура №СФ - 0000336 від 09.0.2019 року про закупівлю матеріалів; - акт виконаних робіт по [ADDRESS] ; - видаткова накладна Ррз/02-0484167 від 02.09.019 року про закупівлю освітлювальної техніки; - замовлення товару №Кзк/К7-0008681 від 03.07.2019 року про закупівлю комплектуючих для ванної кімнати; - рахунок-факура №СФ-0000335 від 03.09.2019 року про закупівлю матеріалів, рахунки-фактури від 17.10.2019 р., 03.072019 р., 02.11.2019 р., 22.06.2019 р., 12.06.2019 р., 18.07.2019 р., 11.06.2019 р. на придбання будматеріалів та електронної техніки. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (стаття 1223 ЦК України). Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. За змістом пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з ч.ч.1,3 ст.1268 ЦК України спадкоємець для вступу у права на спадкування має прийняти спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Аналіз наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові компоненти: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки». Постійне проживання позивачки однією сім`єю з [PERSON] з 2015 року по день смерті останнього також підтвердили в судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які пояснили, що з 2015 року по березень 2022 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю як чоловік та жінка. У період спільного проживання вони вели спільне господарство, планували робити ремонт, купували продукти, побутові речі, техніку, піклувалися один про одного. Їх часто бачили вдвох на вулиці та у магазині. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як вбачається із наданої до суду копії листа приватного нотаріуса КМНО Забавською Н.В. позивачка звернулася до неї із заявою про прийняття спадщини. Проте у зв`язку з неможливістю встановити родинні зв`язки між позивачкою та померлим [PERSON] , видати свідоцтва про право на спадщину за законом не вбачається можливим. Належним чином оцінивши надані докази та встановивши обставини, що мають істотне значення для вирішення справи, зокрема, що з 2015 року по день смерті останнього мешкали разом, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, їм були притаманні взаємовідносини членів сім`ї, суд дійшов висновку про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю [PERSON] разом із [PERSON] з грудня 2015 року по день смерті останнього - [INFO] . З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , суд приходить до висновку, що дана вимога є передчасною та не підлягає до задоволення, оскільки позивач після набрання законної сили даного рішення суду має право звернутись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину в порядку визначеному ЦК України та Закону України «Про нотаріат», а тому в цій частині, позов задоволенню не підлягає. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial