Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача 03.08.2023 позивачка звернувся до суду і просила розірвати шлюб з відповідачем, стягнути аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1 / 3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, та визначити з нею місце проживання дітей. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що з 02.05.2009 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Вони мають неповнолітніх сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] . Однак сімейні відносини з чоловіком не склалися, відсутнє взаєморозуміння, мають різні погляди на життя. Шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство не ведуть. Згоди щодо участі відповідача в утриманні дітей не досягнуто. Відповідач відзив не подавав. Третя особа надала висновок щодо розв`язання спору від 03.10.2023 №155/27.1-26. З висновку вбачається, що спеціалістом служби проведене обстеження умов проживання позивачки з дітьми. Діти забезпечені належними умовами проживання, навчання, відпочинку. Вони бажають проживати з матір`ю. Згідно пояснень позивачки відповідач проживає окремо, але спілкується з синами. Загалом третя особа дійшла висновку та рекомендує визначити місце проживання неповнолітніх дітей з матір`ю, тобто з позивачкою. В судове засідання учасники розгляду не з`явилися. Позивачка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги підтримує. Відповідач подав заяву і просив розглядати справи за його відсутності. Вимоги визнав частково. Так повністю визнав позов про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання сина [PERSON] . Заперечував щодо вимог про визначення місця проживання сина [PERSON] , оскільки він має вік понад чотирнадцять років та може самостійно обирати місце проживання. Процесуальні рішення у справі Ухвалою Ковпаківського районного суду від 17.08.2023 призначено судове засідання у даній справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання о 09-30 год. 14.09.2023. Судове засідання не відбулося, а розгляд відкладався на 09-30 год. 05.10.2023. 05.10.2023 ухвалою суду закрите підготовче провадження та призначено судовий розгляду 23.11.2023 о 09-00 год. 23.11.2023 у судовому засіданні ухвалою суду надано сторонам строк на примирення у два місяці, зупинено провадження та визначено час судового засідання на 09-00 год. 25.01.2024 . Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов наступного. Суд встановив, що з 02.05.2009 сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований Білоколодязькою селищною радою Вовчанського району Харківської області , актовий запис № 5, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] . Однак останнім часом сімейні відносини між сторонами не склалися, шлюбні відносини фактично припинені, а тому збереження сім`ї є неможливим. Фактично сторони виказали небажання зберегти сім`ю. Категорично заперечили існування спільних інтересів по збереженні сім`ї та особистих стосунків. Сторони мають неповнолітніх дітей, сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] . Після припинення стосунків сторін діти, залишилася проживати з позивачкою та перебувають на її утриманні. Діти забезпечені належними умовами проживання, відпочинку та навчання. Разом з цим суд встановив, що сторони не досягли згоди по утриманню дітей, які залишилися з позивачкою. Спору щодо визначення місця проживання дітей між сторонами немає. Син [PERSON] самостійно визначився з місцем проживання з матір`ю. Встановлені факти визнаються сторонами, підтверджуються свідоцтвами про шлюб, про народження дітей, актом обстеження умов проживання. Відповідач положень ст.ст. 77-81 ЦПК України не надав суду жодних доказів наявності у нього інших утриманців, будь - яких захворювань, а також наявності у нього стабільного, регулярного доходу. Поряд з цим сторони визнали, що відповідач працездатний, має задовільний стан здоров`я та може надавати допомогу позивачці на утримання дітей у заявленому нею розмірі. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування З встановленого вбачається, що спірні правовідносини між сторонами є сімейними та врегульовані ст.ст. 21, 24, 110, 112, 180, 181, 182, 183, 191 СК України. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 21, ч. 2 ст. 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями ст.ст. 110, 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що має істотне значення. Ураховуючи зазначені положення закону вбачається, що шлюб є добровільним сімейним союзом жінки та чоловіка. При цьому він ґрунтується на вільній згоді між ними. Якщо у подружжя припинилися такі стосунки в силу, наприклад зміни особистого ставлення один до одного, втрати любові, поваги тощо, то втрачається сенс існування такого шлюбу. У даній справі дружина заявила про розпад сім`ї, свідомо підтвердила про втрату любові та поваги до чоловіка. Також вказала, що відновити сім`ю неможливо. Це фактично визнав відповідач. З наведеного вбачається, що припинився інтерес сторін у спільному шлюбі, а перебування у ньому вочевидь є неприйнятним. Розпад сім`ї певною мірою є негативним явищем. Подружжя втрачає зв`язок один з одним. Збереження таких неприйнятних відносин є неправильним, суперечить моральним засадам суспільства, закону, не відповідає різним інтересам подружжя. Однак для цього існує інститут розірвання шлюбу у судовому порядку. Відтак шлюб необхідно розірвати, адже він розпався, зберегти його неможливо, а збереження суперечить інтересам сторін. Щодо визначення місця проживання дитини то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Поданий органом опіки та піклування висновок відповідає інтересам дітей, узгоджуються з встановленими обставинами. З обставин справи також вбачається, що син [PERSON] залишився проживати з позивачкою. Спору щодо його місця проживання немає. Проте щодо нього можливо визначити місце проживання з позивачкою, що має значення для стягнення аліментів на його утримання. Встановлені обставини та наведені у сукупності положення закону вказують на те, що спір між сторонами може бути вирішений у заявлений позивачкою спосіб, а саме слід визначити місце проживання сина [PERSON] з нею. Таким чином у цій частині позов підлягає частковому задоволенню. Згідно з положеннями ст.ст. 180-184, 191 СК України, відповідно до положень яких батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України суд визначає розмір аліментів на дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням: стану здоров`я та матеріального становища дитини; стан здоров`я та матеріального становища платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З встановлених обставин та наведених положень закону вбачається, що відповідач зобов`язаний надавати позивачці допомогу на утримання дітей, які проживають з нею. Порядок стягнення визначає той з батьків з ким проживає дитини, а остаточний розмір суд. Заявлений позивачкою спосіб стягнення аліментів, їх розмір узгоджується з вимогами наведених норм закону. Відповідач також погодився на такий розмір. Відтак вимоги позивачки про стягнення аліментів обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. Розподіл витрат Відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки відшкодування витрат по оплаті судового збору пропорційно до задоволеного позову, тобто у розмірі 1 610 грн. 40 коп. та судовий збір на користь держави за позов про стягнення аліментів у розмірі 1073 грн. 60 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: partial