Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування якого вказала, що вона є бабусею малолітньої [PERSON] , [INFO] . Батьками дитини є її донька [PERSON] та [PERSON] , шлюб між якими розірвано. Онука проживає з нею та знаходиться на її повному утриманні, для неї створені всі необхідні умови для виховання та розвитку. Батьки дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавляться її життям, здоров`ям, не забезпечують її необхідним харчуванням, одягом, своєчасним медичним доглядом, лікуванням, не спілкуються навіть засобами телефонного зв`язку. В зв`язку з чим просить позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] ; а також стягнути з відповідачів аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/2 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. 28 грудня 2022 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. 16 лютого 2023 року за клопотанням [PERSON] провадження у справі зупинено до вирішення цивільної справи №629/310/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини. 18 грудня 2023 року провадження у справі відновлено. 17 січня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 29 січня 2024 ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області провадження відносно [PERSON] закрито, у зв`язку з відсутністю предмету спору. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Вказала, що позовні вимоги щодо відповідача [PERSON] підтримує та просить задовольнити, щодо вимог до відповідача [PERSON] відмовляється. У разі неявки відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила. З заявою до суду про неможливість розгляду справи у її відсутність не зверталася, відзив на позов не подала. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області Лобенко Т.Г., в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника. Проти задоволення позовних вимог щодо [PERSON] не заперечує. Представник служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області Трофимчук ОВ. в судове засідання не з`явилася, надала Проти задоволення позовних вимог щодо [PERSON] не заперечує. Згідно до положення ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не надала, також не подала відзив на позовну заяву тому у відповідності з вимогами ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.10.2016, батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] вказані: [PERSON] та [PERSON] . (а.с.16). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі заочного рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24.03.2022 року (а.с.13-15). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Із акту обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] від 09.02.2022 року, за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що за вказаною адресою проживають: бабуся [PERSON] , [INFO] , дідусь [PERSON] , [INFO] , діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Будинок складається з 4-х кімнат. В наявності речі, меблі, предмети побуту, побутова техніка, запас продуктів харчування. Санітарний стан приміщення добрий. Для дітей облаштовано окремі кімнати. В наявності окремі спальні місця, шафа для одягу, стіл для підготовки домашніх завдань, мобільні гаджети, речі, одяг, взуття, іграшки відповідно віку та статі дітей. Мати дітей [PERSON] майже півтора року тому покинула дітей, на даний час мешкає окремо. Батько [PERSON] з самого народження дитини мешкає окремо у м. Первомайськ. Батько [PERSON] з дітьми давно не проживає, на даний час перебуває в місцях позбавлення волі. Жоден з батьків за період своєї відсутності ні життям ні здоров`ям дітей не цікавиться, фінансової та матеріальної допомоги не надавав. Вихованням, доглядом, утриманням дітей, забезпеченням їх нагальних потреб займається бабуся [PERSON] та дідусь [PERSON] (а.с.18). Із характеристики Комунального закладу «Надеждівська гімназія» Лозівської міської ради Харківської області, [PERSON] , [INFO] відвідує дошкільний підрозділ з вересня 2019 року. Виховується у неповній сім`ї. Мама [PERSON] та батько [PERSON] з ними не проживають, у навчанні і вихованні дитини участі не приймають. Ці обов`язки виконує бабуся з дідусем. Дівчинка сумує за мамою. [PERSON] забезпечена їжею достатньо, одягом та взуттям теж. Завжди охайно вдягнена. Має своє спільне місце для відпочинку, взаємовідносини в сім`ї позитивні. Бабуся з дідусем піклуються про неї, про її стан здоров`я, а [PERSON] їх дуже любить і поважає (а.с.19). З висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 10 січня 2023 року №23, вбачається, що діючи в інтересах дитини виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області, як орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , стосовно дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.56-58). 09.11.2023 року заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області у справі №629/310/23 позовні вимоги [PERSON] про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батька з актового запису про народження задоволено, виключено із актового запису №03 від 27.10.2016, складеного Виконавчим комітетом Надеждівської сільської ради Лозівського району Харківської області, про народження дитини [PERSON] , [INFO] , відомості про батьківство [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Лозівське, Первомайського району, Харківської області, ідентифікаційний номер [NUMBER] , як батька дитини [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Федорівка, Лозівського району, Харківської області, а саме виключити в графі «батько» відомості про [PERSON] , [INFO] (а.с.104-105). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст.150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.1,4 ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини , суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Судом встановлено, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров`я, хоча повинна це робити. На підставі викладеного, зважаючи на те, що в вищезазначених нормах Конвенції про права дитини, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також враховуючи те, що ч. 1 ст. 20 цієї ж Конвенції, передбачено, що дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою, для фізичного, духовного, інтелектуального розвитку дитини, в її же інтересах, враховуючи висновок органу опіки та піклування, дослідженні докази в судовому засіданні, суд приходить до висновку, за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дитини, що на думку суду, відповідатиме інтересам дитини та сприятиме її належному вихованню і розвитку. Суд звертає увагу відповідача на те, що згідно п.1 ч.1 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо його виховання. Крім того, відповідно до ч.1 ст.169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст.169 Сімейного кодексу України). Щодо вимог про стягнення аліментів, заявлених разом із позовною заявою про позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка, заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися в якості аліментів на дитину, визначається судом. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом встановлено, що дитина мешкає разом з бабусею та знаходяться на її утриманні. Відповідач будучи зобов`язаною утримувати свою доньку, від виконання свого обов`язку ухиляється, належної матеріальної допомоги на її утримання не надає. Враховуючи, що відповідачем доказів неможливості утримувати дитину через стан здоров`я, наявності інших обставин, які мають істотне значення для вирішення справи, не надано, а також враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище дитини, з урахуванням норм Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги позивача в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки, та стягує з відповідача [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Такий розмір аліментів не є надмірним та є об`єктивним з огляду на вимоги закону щодо прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відповідає встановленим судом обставинам справи, наданим доказам та вимогам СК України, та має забезпечити право малолітньої [PERSON] на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Разом з цим, суд вважає необхідним роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Приймаючи до уваги вимоги ч.6 ст.141 ЦПК України, та враховуючи те, що позивачем заявлені вимоги немайнового (позбавлення батьківських прав) та майнового (стягнення аліментів) характеру, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 2147,20 гривень, від якого позивач звільнена.

Outcome: approved