Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТ БАНК" (далі - АТ КБ "ПРИВАТ БАНК" звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обгрунтовуючи подану позовну заяву посилається на те, що 05 серпня 2010 року відповідачка [PERSON] звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала заяву № б/н. Вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами склала укладений між сторонами кредитний договір, згідно якого остання отримала кредитний ліміт за платіжною карткою "Універсальна" у розмірі 2000 грн. У подальшому розмір кредитного ліміту відповідачці банком було збільшено до 15 000 грн. Банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі, однак відповідачка своєчасно не сплачувала грошові кошти для погашення заборгованості та продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань, внаслідок чого у неї виникла заборгованість перед позивачем, яка складається із: 9 132,98 грн. заборгованості за тілом кредиту та 24 139,37 грн. заборгованості за простроченими відсотками. Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 05.08.2010 року станом на 24 квітня 2023 року в сумі 33 272,35 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 684 грн. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 02 листопада 2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 06 грудня 2023 року відповідач [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач без її згоди та інформування збільшив розмір кредитного ліміту до 15 000 грн. До моменту звільнення з роботи по 23 червня 2014 року вона вчасно вносила кредитні кошти на погашення заборгованості за кредитом. За період з 22 жовтня 2010 року по 23 червня 2014 року вона сплатила 42 771,06 грн. Починаючи з грудня 2013 року вона перебувала на обліку в центрі зайнятості як безробітна і у неї не було можливості належним чином виконувати свої зобов`язання. Починаючи з 29 січня 2018 року по 29 січня 2020 року щомісячно на підставі виконавчого напису нотаріуса з її пенсії як інваліда на користь позивача відбувалося примусове стягнення коштів на суму 10 092,09 грн. Однак рішенням Печерського районного суду міста Києва було визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. За період з 22 жовтня 2010 року по 28 січня 2020 року вона сплатила борг позивачеві на загальну суму 52 863,15 грн. Вона категорично заперечує той факт, що їй було відомо про нову редакцію Умов та Правил, що почали діяти з 01 березня 2019 року, ніякої згоди на це вона не надавала і нічого не знала про зміну банком Умов та Правил. У заяві позичальника від 05 серпня 2010 року процентна ставка не зазначена. Позивач просить стягнути з неї такі проценти в сумі 24 139,37 грн. посилаючись на Витяг з Тарифів та Умов. Однак вона такі не погоджувала і не підписувала. У зв`язку з цим просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 11 грудня 2023 року відповідач [PERSON] надала суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій вказувала, що позивач звернувшись до суду з даним позовом 30 жовтня 2023 року пропустив позовну давність, так як вона останній платіж на користь позивача зробила 28 січня 2020 року. 14 грудня 2023 року представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якій посилався на те, що укладений між сторонами кредитний договір відповідає вимогам ЦК України, який добровільно підписала відповідачка погодившись з його умовами. [PERSON] активно користувалася кредитними коштами та сплачувала періодично заборгованість, що свідчить про те, що вона погоджувалася з Правилами та Умовами позивача. Додані позивачем документи до позовної заяви підтверджують, що саме з цими Умовами та Правилами надання банком кредиту була ознайомлена відповідачка. Також зазначив, що відповідно до п.2.1.1.2.3 Анкети клієнта, банк має право самостійно збільшити кредитний ліміт. 19 грудня 2023 року відповідач надала заперечення на відповідь на відзив, в яких навела доводи аналогічні у поданому відзиві. При розгляді справи представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] просили відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у відзиві, а також застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Суд встановив, що 05 серпня 2010 року [PERSON] підписала анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» де вказала, що згодна що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.ua. Вказана заява-анкета не містить процентної ставки за користування кредитом, порядку повернення кредиту та сплати процентів, штрафних санкцій за порушення умов кредитування (повернення кредиту та сплати процентів). Умови кредитування містяться у витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умовах та правилах надання банківських послуг. На зазначених тарифах, Умовах та правилах надання банківських послуг відсутній підпис [PERSON] . З довідок позивача вбачається, що відповідачці [PERSON] надавалися кредитні картки та встановлювалися кредитні ліміти, зокрема, 08.11.2010 року в сумі 9 700 грн., 29.04.2011 року - 15 000 грн., 14 січня 2013 року кредитний ліміт було зменшено до 13 890 грн., 06.09.2013 року кредитний ліміт було зменшено до 9 440 грн. За розрахунком заборгованості станом на 24 квітня 2023 року відповідачка [PERSON] має заборгованість перед позивачем за кредитним договором від 05 серпня 2010 року №б/н в сумі 33 272,35 грн., яка складається із: 9 132,98 грн. заборгованості за тілом кредиту та 24 139,37 грн. заборгованості за простроченими відсотками. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві позичальника від 05 серпня 2010 року процентна ставка, розмір та умови нарахування процентів сторонами не визначалися. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченими відсотками. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, а також вказаної довідки про умови кредитування, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідачка [PERSON] та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк». Більш того, як вбачається з матеріалів справи позивачем 01 березня 2019 року було змінено Правила та Умови надання банківських послуг. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що узгоджується з постановою Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у провадженні № 6-16цс15. Суд вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (05 серпня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (жовтень 2023 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в Приват Банку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані АТ КБ «Приват Банк» Умови та Правила надання банківських послуг в Приват Банку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua та містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05 серпня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви. \~ \~ \~ \~ Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином АТ КБ «Приватбанк» не надано достовірних та достатніх доказів укладення між ним та відповідачкою [PERSON] кредитного договору, тобто погодження усіх його істотних умов, розміру плати за користування кредитними коштами (процентів), строків повернення кредиту, а тому поданий позов суд вважає недоведеним та таким, що задоволенню не підлягає. Щодо заяви відповідачки [PERSON] про застосування строку позовної давності, то суд зазначає наступне. За ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно із ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. \~ \~ \~ \~ За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною першою статті 261 ЦК України. Положеннями ч.5 ст.261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. З виписки за договором №б/н від 05.08.2010 року вбачається, що останню суму грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом відповідачкою в розмірі 403,06 грн. було внесено 29 січня 2020 року, строк погашення чергового платежу був в лютому 2020 року. З матеріалів справи вбачається, що до суду з позовною заявою позивач звернувся 30 жовтня 2023 року. Таким чином пропустив позовну давність. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки суд відмовив позивачеві в позові у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні. У зв`язку з відмовою в позові сплачену позивачем суму судового збору за його подання у розмірі 2 684 грн. слід покласти на позивача відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed