Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення юридичного факту та визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в обґрунтування якого вказала, що їй та її чоловіку [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого КП «Служба єдиного замовника» 09.11.2006 за № 1/75-1810, належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . 13.07.2010 у цій квартирі було зареєстровано їх доньку [PERSON] , яка у 2014 році [PERSON] виїхала за кордон та по теперішній час за вказаною адресою не проживає. [INFO] її чоловік [PERSON] помер, у день його смерті відкрилася спадщина, яка складається з частини вищевказаної квартири. [PERSON] мешкає за іншою не відомою їй адресою десь у Російській Федерації і повертатися до України не бажає. Вона неодноразово пропонувала доньці приїхати та знятися з реєстрації, але та відмовляється через зайнятість на роботі. З 2014 року по теперішній час вона самостійно сплачувала комунальні платежі, які розраховувалися з урахуванням кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні. На спадщину відповідач не претендує. Нотаріусом їй було роз`яснено, що для одноособового прийняття спадщини їй необхідно встановити факт непроживання відповідача за місцем реєстрації. З метою реалізації своїх спадкових прав позивач просить суд встановити факт того, що [PERSON] не проживала разом із [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини і по теперішній час за місцем своєї реєстрації, а також визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги, обґрунтовуючи обставинами, викладеними у позові, просила їх задовольнити. Також пояснила, що у шлюбі з [PERSON] в них народилося дві доньки, які після одруження стали проживати зі своїми сім`ями окремо від них батьків. Діти на спадщину не претендують. Молодша донька [PERSON] вийшла заміж у 2012 році і саме з цього часу фактично не проживала за адресою її реєстрації. У 2014 році відповідач з сім`єю виїхала в Росію і більше додому не поверталася. Вона з чоловіком ніколи не чинили перешкод у проживанні відповідача в їх квартирі. Понесені судові витрати позивач просить покласти на неї. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилася, про час і місце розгляду справи сповіщена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, при цьому відповідач вказала, що вона не заперечує проти позову. Згідно із ухвалою суду від 17.11.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Згідно із ухвалою суду від 18.12.2023 за клопотанням позивача витребувані докази в державного нотаріуса. Згідно із ухвалою суду від 12.01.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 16 квітня 1980 року перебували в зареєстрованому шлюбі, у якому [INFO] народилася донька [PERSON] [INFO] чоловік позивача [PERSON] [PERSON] помер. Ці обставини встановлено на підставі свідоцтв про укладення шлюбу позивача, про смерть її чоловіка, про народження доньки. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 09.11.2006, виданого КП «Служба єдиного замовника», квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] (1/2 частина) та членам його сім`ї (1/2 частина). Право власності на цю квартиру зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації м.Димитров 02.02.2007, про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, згідно із яким квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить по частці на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] .. Відповідно до технічного паспорту квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , складається із двох жилих кімнат, має загальну площу 43,4 кв.м, у тому числі житлову - 25,7 кв.м. Відповідно до витягів з Реєстру територіальної громади від 01.11.2023 за адресою: [ADDRESS] . зареєстровані позивач [PERSON] з 06.04.1984 по теперішній час та її донька [PERSON] з 13.07.2010 по теперішній час. Відповідно до акту фактичних обставин непроживання особи, що зареєстрована, від 31.10.2023, складеного представником Координаційного комітету органів самоорганізації населення Мирноградської міської територіальної громади, встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , її донька [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою, але з 2014 року по теперішній час проживає за кордоном. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона мешкає в одному з позивачем будинку та в одному під`їзді. Зараз [PERSON] мешкає в своїй квартирі одна, до цього вона проживала разом зі своїм чоловіком, який помер приблизно 3-4 роки тому. У позивача є дві доньки, які після того, як вийшли заміж, з батьками не проживали. Зокрема, донька [PERSON] вже років одинадцять точно не мешкає з позивачем. У 2012 році [PERSON] видали заміж, з того часу вона стала проживати зі своєю сім`єю окремо. Спочатку [PERSON] з чоловіком приходили в гості до [PERSON] , а з 2014 року вона вже ніколи їх не бачила. Казали, що вони виїхали, куди, їй не відомо. Про перепони зі сторони батьків щодо проживання з ними їх дітей вона ніколи не чула. Цю сім`ю вона характеризує тільки позитивно. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він мешкає з позивачем на одній площадці в одному будинку, товаришував з її чоловіком [PERSON] , аж поки той приблизно 3-4 роки тому не помер. У [PERSON] є дві доньки, які вийшли заміж і живуть окремо від батьків. Донька [PERSON] не живе з батьками понад 10 років, вона з сім`єю виїхала за кордон. Навіть на поховання свого батька відповідач не приїжджала. Відповідно до відомостей Мирноградської державної нотаріальної контори від 20.12.2023 на майно, яке залишилося після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , згідно даних Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 75207991 від 20.12.2023 спадкова справа не відкривалася. Відповідно до статей\~1216,\~1217 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України\~передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно із ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно із\~ст.1261 ЦК України\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.3\~ст.1268 ЦК України\~спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1\~ст.1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст.315\~ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Положеннями ч.1, 6\~ст.29 ЦК України\~передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Державна реєстрація у квартирі сама по собі не є беззаперечним доказом постійного проживання особи за адресою реєстрації. Частина третя\~статті 1268 ЦК України\~вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 21.10.2020 у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) та від 28.04.2021 у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20). Отже сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтвердженням своєчасності й повноти прийняття спадщини спадкоємцем. Для цього, окремо слід довести факт постійного (спільного й безперервного) проживання спадкоємця зі спадкодавцем станом на день смерті останнього. Сукупність досліджених судом доказів дає підстави для висновку про те, що відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає щонайменше з 2014 року по теперішній час, житловою площею квартири не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на утримання квартири не сплачує, а отже зі спадкодавцем на день його смерті [INFO] постійно не проживала. Оскільки встановлення цього факту необхідно позивачу для реалізації своїх спадкових прав, суд вважає, що її вимоги в цій частині позову підлягають задоволенню. Щодо іншої частини позовних вимог суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 13.07.2010 зареєстрована за адресою квартири своїх батьків, яка належала їм на праві приватної власності з лютого 2007 року (з моменту державної реєстрації), у якості повнолітнього члену їх сім`ї доньки. [PERSON] не мешкає в цьому жилому приміщенні щонайменше з 2014 року по теперішній час, також вона не є співвласником спірної житлової площі позивача. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З`ясовуючи причини відсутності відповідача [PERSON] понад встановлені строки на спірній житловій площі, суд не знайшов, що вони були поважні. Беручи до уваги те, що будь-яких договорів щодо користування вищевказаною квартирою між сторонами не встановлено, як і не встановлено проявів відповідачем інтересу до вказаного житла понад десяти років, суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. Понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2147 грн 20 коп. остання просить покласти на неї. На ст.29, 317, 319, 689, 391, 405, 1216-1218, 1221, 1261, 1268, 1296 ЦК України, ст.9, 64, 150, 156 ЖК Ураїни,

Outcome: approved