Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2023 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя передана на розгляд судді Приморського районного суду м. Одеси Шенцевій О.П. 25.04.2023 року ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси вищевказаний позов був залишений без руху. Після усунення недоліків ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2023 року було відкрито провадження по даній справі, а також розглянута заява про забезпечення позову. Також судді Приморського районного суду м. Одеси Шенцевій О.П. передані матеріали справи за заявою [PERSON] про забезпечення позову до подання позову, які надійшли до суду 10.04.2023 року та були передані на розгляд судді Приморського районного суду м. Одеси Абухіна Р.Д.. Ухвалою суду від 13.04.2023 року у справі № 522/7100/23, провадження № 2-з/522/136/23 заява задоволена частково. 14.06.2023 року зазначена справа передана раніше визначеному складу суду, а 15.06.2023 року справа отримана головуючим суддею Абухіним Р.Д.. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 15 червня 2023 року відкрито провадження у справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. 19.07.2023 до суду надійшов відзив на позов. 17.10.2023 до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, по якому позивачка просить: В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на квартири за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер: 34700497) Припинити право власності на автомобіля Renault Logan, державний номер [NUMBER] , VIN код: [NUMBER] , 2019 року випуску за [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі частини вартості автомобіля у розмірі 144082,86 гривень. Стягнути судові витрати. 17.10.2023 до суду надійшла відповідь на відзив. Ухвалою від 04.12.2023 закрито підготовче судове засідання по справі. В судовому засіданні позивачка та ії представник підтримали позовні вимоги. \~ \~ \~ \~Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Матеріалами справи встановлено, що з 17.03.2001 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.09.2022 року розірвано. В квітні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя щодо автомобіля Renault Logan, державний номер [NUMBER] та квартири [ADDRESS] . Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частин 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У ч.1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майно, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно роз`яснень, викладених в абзаці четвертому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц. Як убачається з матеріалів справи, 12.03.2010 року між ТОВ «СТИКОН» та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на трьох кімнатну квартиру [ADDRESS] (будівельний) за ціною 709456 гривень в тому числі НДС 118242 грн.67 коп., що складає еквівалент 88960 доларів США. Згідно п. 1.2 договору право власності на майнові права на Об`єкт переходить від Продавця до Покупця після внесення вартості, вказаної у п. 2.1 в повному обсязі, згідно акту прийому передачі. Суду надані квитанції [PERSON] про сплату вартості квартири та довідка ТОВ «Стікон» від 20.04.2023, що виконання умов за договором інвестування № Рз-6 (щодо придбання майнових прав) від 04.07.2011 щодо внесення інвестиційних коштів за майнові права на квартиру [ADDRESS] [PERSON] у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] . Згідно додаткової угоди до договору № Рз-12 купівлі-продажу майнових прав від 29.10.2010 [PERSON] передав [PERSON] свої майнові права на квартиру за зазначеним договором. 19.09.2011 виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на квартиру під [ADDRESS] , загальною площею 114,2 кв.м., житловою площею 54,5 кв.м., відображених у технічному паспорті від 14.07.2011 Право власності на квартиру зареєстровано 22.09.2011 року. Сторони підтвердили в судовому засіданні, що [PERSON] є батьком відповідача [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є батьком відповідача [PERSON] . За його кошти ним було придбано майнові права на трьокіманатну квартиру в будинку під [ADDRESS] , а потім він передав безкоштовно (подарував) ці майнові права на цю квартиру сину [PERSON] .. Також свідок показав, що відповідач у придбаній квартирі робив ремонт, але до теперішнього часу ремонт не завершений. Квартира була придбана за його кошти, суму вартості квартири від подружжя він не отримував. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому, представник позивача підтвердив, що квартира під [ADDRESS] була придбана за кошти батька відповідача [PERSON] , однак подружжя [PERSON] та [PERSON] повернули йому вартість за цю квартиру. В ході судового розгляду встановлено, що учасники процесу колишнє подружжя [PERSON] та [PERSON] є військовослужбовцями, іншого доходу ніж основного місця роботи не мали, на час перебування в шлюбних відносинах позивач знаходилась у декретній відпустці за доглядом за дитиною. В спірній квартирі вони ніколи не проживали, ремонтні роботи в ній не були завершені. Також стороною позивача не надано суду жодного доказу в розумінні ст.76-80 ЦПК України на підтвердження придбання квартири під [ADDRESS] за спільні кошти подружжя. Допитані свідки за клопотанням позивачки [PERSON] (син), [PERSON] (знайома, яка клеїла шпалери в квартирі) та опитана неповнолітня [PERSON] (донька) не змогли зазначити за які кошти була придбана квартира під [ADDRESS] . Отже, стороною позивача не надано суду доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності на підтвердження повернення подружжям коштів за придбання батьком відповідача квартири [ADDRESS] . Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи сторони позивача про те, що вищевказана квартира була куплена за кошти подружжя належним чином не підтверджені, а сторона відповідача спростувала право спільної сумісної власності, а отже відсутні підстави для застосування презумції права спільної сумісної власності подружжя щодо вказаного об`єкта нерухомості. Щодо вимог про припинення права власності на частину автомобіля та стягнення грошової компенсації. Як вбачається із наданих суду матеріалів, за [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль RENAULT LOGAN, 2019 року виписку. дата останньої реєстрації 05.01.2022 року. Суду не\~надані належні\~та допустимі\~докази, що відповідач придбав автомобіль за особисті кошти після припинення шлюбних відносин, отже презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо вказаного об`єкта рухомого майна залишається непохитною. Щодо вартості транспортного засобу в сумі 288165,72 гривень, яку зазначила позивач як середньо ринкову, то відповідач не спростував суму заявлену у позові, свою оцінку не надав, з клопотанням про проведення автотоварознавчої експертизи до суду не звертався. З урахуванням викладеного, вимоги про припинення права власності на частину автомобіля та стягнення грошової компенсації підлягають задоволенню. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та наведених в усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Outcome: partial