Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. Позивач [PERSON] звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому просить розірвати шлюб, який зареєстрований 22 жовтня 2009 року у виконавчому комітеті Біловецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, за актовим записом № 07. Також просить малолітнього сина [PERSON] [INFO] , після розірвання шлюбу залишити проживати разом з ним на його самостійному вихованні та утриманні. Зазначає, що спочатку сімейне життя складалося добре, однак згодом почали виникати постійні сварки, відсутність між ними взаєморозуміння та спільної думки щодо вирішення звичайних побутових питань спонукали до повного розриву відносин, між ними зникло взаєморозуміння і взаємоповага один до одного. Шлюбні відносини між ними фактично припинили своє існування, і з вересня 2022 року вони разом не проживають, кожен із них живе окремим життям та своїми інтересами. Шлюб фактично припинено, існує лише формально, подальше проживання є не можливим, а тому не має необхідності у наданні судом строку на примирення. Вказує, що з фактично після припинення сімейних відносно син [PERSON] 2011 року народження залишився проживати разом із ним, знаходиться на його повному утриманні та вихованні, оскільки відповідачка виїжджає за кордон разом із донькою [PERSON] [INFO] . На даний час у них відсутній спір про місце проживання та виховання дітей, та визначено, що син [PERSON] буде перебувати на самостійному утриманні та вихованні батька, а донька [PERSON] буде перебувати на самостійному утриманні та вихованні матері [PERSON] , що підтверджується укладеним договором про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні від 24.11.2023 року, який нотаріально посвідчений. Від шлюбних відносин у них народився син [PERSON] [INFO] , та донька [PERSON] [INFO] . Підтримуючи вищевикладене, просив розірвати шлюб, так як подальше спільне життя з відповідачкою, як подружжя, збереження шлюбу суперечитиме його інтересам. Рішення про розірвання шлюбу є виваженим та остаточним. Малолітнього сина [PERSON] [INFO] , після розірвання шлюбу залишити проживати разом із батьком [PERSON] , [INFO] , на його самостійному вихованні та утриманні. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 18.12.2023 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків, а саме для подання уточненої позовної заяви з врахуванням наявності другої позовної вимоги та доплати судового збору за вказану позовну вимогу, або для подання уточненої позовної заяви відносно лише однієї першої вимоги про розірвання шлюбу. 26.12.2023 року на виконання ухвали суду представником позивача адвокатом Москалюк Н.М. надано заяву в якій просить долучити до матеріалів справи квитанцію про сплату судового збору за другу вимогу немайнового характеру до позовної заяви про розірвання шлюбу, та копію витягу з реєстру територіальної громади, прийняти позовну заяву до розгляду. Ухвалою Хотинського районного суду від 28 грудня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи у судове засідання, розгляд справи призначений на 25 січня 2024 року. Ухвалою Хотинського районного суду від 10.01.2024 року клопотання представника позивача адвоката Москалюк Н.М. задоволено та вирішено розгляд вказаної цивільної справи здійснювати в режимі відеоконференції. Позивач [PERSON] , надав пояснення аналогічні викладеним в позовні заяві, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник позивача - адвокат Москалюк Н.М. підтримала заявлені вимоги та просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, 12.01.2024 року на адресу суду надійшла заява, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги визнає, просить не надавати часу на примирення, на розірвання шлюбу згідна, не заперечує щодо того, щоб їхній син [PERSON] після розірвання шлюбу залишився проживати разом з батьком на його самостійному вихованні та утриманні. Фактичні обставини встановлені судом. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстрований 22 жовтня 2009 року у виконавчому комітеті Біловецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, за актовим записом № 07, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 22.10.2009 року (а.с.6). Від шлюбних відносин сторін народився син [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.05.2011 року та [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії № [NUMBER] від 22.04.2022 року (а.с.11,12). Як вбачається із договору про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні, від 24.11.2023 року посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Тумаком А.М. за реєстровим №12329, сторони погодили всі умови щодо визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні (а.с.13). Позивач [PERSON] разом із сином [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Суд вважає, що збереження сім`ї неможливе, оскільки сім`я сторін розпалася остаточно, на даний час їх шлюб носить формальний характер. Шлюбні відносини між ними фактично припинені і сторони не бажають зберегти сім`ю та наполягають на розірванні шлюбу. Застосовані норми права. Мотиви та висновки суду. Щодо вимоги про розірвання шлюбу Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до п 1ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Таким чином судом встановлено, що шлюб існує формально, сторони не підтримують подружніх стосунків, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, примирення та збереження їх сім`ї є неможливим. Вказані обставини стверджуються матеріалами справи. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, носить формальний характер, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню сторін, а тому позовні вимоги про розірвання шлюбу слід задовольнити. Щодо вимоги позивача про визначення місця проживання дитини разом з ним, суд зазначає наступне. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України (надалі - «СК України») визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Аналіз змісту вказаних норм СК України свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка досягла десяти років, є спільна згода батьків та самої дитини. І тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, яка досягла десяти років, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У постанові Верховного Суду від 14.02.2019 року в справі № 377/128/18 суд зробив висновок, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) від 22 грудня 2021, та окрім цього визначив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду з ким дитина залишиться проживати, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Одночасно Верховний Суд наголошує на тому, що відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним за наявності підстав вважати, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини. Відповідно до договору про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх виконанні від 24.11.2023 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який нотаріально посвідчений, предметом договором є те, що батько зобов`язується повністю матеріально забезпечувати, виховувати та самостійно утримувати [PERSON] 10 травня 2011 року, (п.2.1.1.); мати зобов`язується повністю матеріально забезпечувати [PERSON] [INFO] (п.2.1.2); батьки зобов`язані інформувати іншу сторону про місце перебування та знаходження дітей, а також забезпечувати можливість спілкування дитини, яка проживає окремо від батька/матері по телефону або через інший зв`язок (п.2.1.4); шляхом досягнення спільної волі сторони домовилися про забезпечення кожного з батьків вільного доступу до виховання дитини, можливості безперешкодного спілкування з ними та спілкування з дитиною та забезпечення їх належного розвитку (п.3.1); сторони також було досягнуто домовленості про спільне зобов`язання дотримуватися моральних засад суспільства при вихованні дитини (п.3.2). Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1ст.628 ЦК України). За приписом ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За приписами ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Вирішуючи позовну вимогу позивача про визначення місця проживання сина [PERSON] після розірвання шлюбу, суд виходить з того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові № 200/952/18 від 15 січня 2020 року. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Більше того відповідач подала до суду заяву в якій вказала, що позовні вимоги визнає. З аналізу зазначених правових норм вбачається, що укладання договору щодо визначення способу участі у вихованні дітей - це позасудовий спосіб вирішення питання, а при недосягненні згоди у цьому питанні, спір вирішує суд відповідно до положень ст. 159 СК України - тобто в порядку позовного провадження. Суд також звертає увагу на те, що відповідно до приписів статей 2, 4 ЦПК України цивільні справи вирішуються виключно з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тобто, позивач має довести не тільки наявність у нього певного права, а й те, що це право порушується, не визнається чи оспорюється іншою особою. Лише в такому випадку суд може захистити це право та задовольнити відповідні вимоги. Крім того, виходячи з приписів статей 160, 161 СК України, за загальним правилом місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Лише в разі відсутності згоди між батьками дитини, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У даному випадку позивач не довів, що його право на визначення місця проживання своєї дитини порушується, не визнається чи оспорюється відповідачкою. Навпаки, з досліджених судом доказів вбачається, що сторони за спільною згодою визначили місце проживання дитини, дотримуються положень договору і між ними немає суперечок з цього приводу, доказів його невиконання відповідачкою суду не надано. З приводу самостійного утримання та виховання позивачем сина [PERSON] суд вважає, що у задоволенні таких вимог також слід відмовити, оскільки між позивачем та відповідачем був укладено нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання дитини, умов їх утримання та участі батьків у вихованні дітей, сторонами договору було погоджено та визначено, що батько самостійно зобов`язаний матеріально забезпечувати сина, виховувати його та самостійно утримувати. Таким чином фактично сторонами договору було визначено виховання та утримання дітей, а тому спір з приводу цього відсутній. Крім того суд зазначає, що положень щодо можливості визначення судом самостійного виховання дитини одним з батьків Сімейний кодекс України не містить, навпаки, ним чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Доказів щодо наявності підстав для обмеження або припинення обсягу прав матері, у зв`язку із чим дитина повинна залишатись на його самостійному вихованні суду позивачем також не надано, як і доказів того, що в питанні виховання неповнолітнього, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу Враховуючи зазначене, суд не вбачає підстав для прийняття визнання позову відповідачкою в цій частині та констатує відсутність необхідності судового захисту сімейних прав позивача в аспекті визначення місця проживання його дитини. Вимога позову щодо визначення самостійного виховання дитини одним із батьків взагалі не ґрунтується на вимогах діючого законодавства України. Отже, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити повністю. Розподіл судових витрат. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1073,60 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial