Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

02 вересня 2015 року позивач військовий прокурор Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Державного підприємства Міністерства оборони України «Чернівецький металообробний завод» (далі - ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод») звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності та витребування нерухомого майна, просив суд визнати право власності на нерухоме майно - базу відпочинку « [INFO] », яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , до складу якої входять наступні будівлі та споруди: будівля клубу літ. А загальною площею 29,10 м.кв., будинок відпочинку літ. Б - 50,8 м. кв., будинок відпочинку літ: В - 50,8 м.кв., будинок відпочинку літ. Г - 50, 8 м. кв., будинок відпочинку літ. Д - 50,8 м.кв., будинок відпочинку літ. Е - 50, 8 м.кв., альтанка літ. Є., будинок відпочинку літ. Ж - 50,4 м.кв., двоповерховий будинок відпочинку літ. 3 - 449, 4 м. кв., адміністративна будівля літ. И - 25,60 м.кв., будинок відпочинку літ. І - 41,7 м.кв., будинок відпочинку літ. ї - 41,7 м.кв., медпункі літ. К - 14,0 м.кв., будинок відпочинку - майстерня літ. Л - 68,8 м.кв., склад літ. М - 22,0 м.кв., їдальня літ. Н - 283,0 м.кв., склад літ. О - 20,6 м.кв., вбиральня-душова літ. П - 16.6 м.кв., зливна яма (№1), ємність для води (№2), пожежна ємність (№ 3- 4), хвіртка (№№5,7), ворота (№6), які знаходяться по [ADDRESS] , - власністю держави Україна в особі Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлонський, б, код ЄДРПОУ 00034022) на праві господарського відання державного підприємства Міністерства оборони України «Чернівецький металообробний завод» (58022, м. Чернівці, вул. Заводська, 33, код ЄДРПОУ 14263499); витребувати на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «Чернівецький металообробний завод» (58022, м. Чернівці, вул. Заводська, 33, код ЄДРПОУ 14263499) з чужого володіння громадянки [PERSON] , нерухоме майно - базу відпочинку «[INFO]», яка є власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходиться на праві господарського відання ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод», до складу якої входять наступні будівлі та споруди: будівля клубу літ. А загальною площею 29,10 м.кв., будинок відпочинку літ. Б - 50,8 м.кв., будинок відпочинку ліг. В - 50,8 м.кв., будинок відпочинку літ. Г - 50,8 м.кв., будинок відпочинку літ. Д - 50,8 м. кв., будинок відпочинку літ. Е - 50, 8 м.кв., альтанка літ. Є., будинок відпочинку літ. Ж - 50,4 м.кв., двоповерховий будинок відпочинку літ. З - 449,4 м.кв., адміністративна будівля літ. И - 25,60 м. кв., будинок відпочинку літ. І - 41.7 м.кв., будинок відпочинку літ. ї - 41,7 м.кв., медпункт літ. К - 14,6 м. кв., будинок відпочинку - майстерня літ. Л - 68,8 м. кв., склад літ. М - 22,0 м.кв., їдальня літ. Н - 283,0 м.кв., склад літ. О - 20,6 м.кв., вбиральня-душова літ. П - 16,6 м.кв., зливна яма (№1), ємність для води (№2), пожежна ємність (№№3-4), хвіртка (№№5,7), ворота (№6), які знаходяться по [ADDRESS] , змінивши предмет та підставу позову 24 серпня 2022 року остаточно просить суд визнати за Державою в особі Міністерства оборони України право власності на нерухоме майно - бази відпочинку « [INFO] » ([ADDRESS]), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48016951103, до складу якої входять наступні будівлі та споруди: будівля клубу літ. А площею 29,1 кв. м., будинок відпочинку літ. Б площею 50,8 кв. м., будинок відпочинку літ. В площею 50,8 кв. м., будинок відпочинку літ. Г площею 50,8 кв. м., будинок відпочинку літ. Д площею 50,8 кв. м., будинок відпочинку літ. Е площею 50,8 кв. м., будинок відпочинку літ. Ж площею 50,4 кв. м., будинок відпочинку літ. З площею 449,4 кв. м., будинок відпочинку літ. І площею 41,7 кв. м., будинок відпочинку літ. Ї площею 41,7 кв. м., адміністративна будівля літ. И, площею 25,6 кв. м., медпункт літ. К площею 14,6 кв. м., будинок відпочинку - майстерня літ. Л площею 68,8 кв. м., склад літ. М площею 22,0 кв. м., їдальня літ. Н, площею 283,0 кв. м., склад літ. О площею 20,6 кв. м., вбиральня-душова літ. П площею 16,6 кв. м., альтанка літ. Є, душові літ. Р, зливна яма літ. 1, ємність для води літ. 2, пожежна ємність літ. 3, пожежна ємність літ. 4, хвіртка літ. 5, ворота літ. 6, хвіртка літ. 7, водопровід літ. 8, каналізація літ. 9, огорожа літ. 10; витребувати шляхом вилучення у [PERSON] нерухоме майно - базу відпочинку « [INFO] » ( [ADDRESS] ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48016951103, до складу якої входять наступні будівлі та споруди: будинок відпочинку літ. Д площею 50,8 кв. м., будинок відпочинку літ. Е площею 50,8 кв. м., будинок відпочинку літ. І площею 41,7 кв. м., будинок відпочинку літ. Ї площею 41,7 кв. м., адміністративна будівля літ. И площею 25,6 кв. м., медпункт літ. К площею 14,6 кв. м., будинок відпочинку - майстерня літ. Л площею 68,8 кв. м., склад літ. М площею 22,0 кв. м., їдальня літ. Н площею 283,0 кв. м., склад літ. О площею 20,6 кв. м., вбиральня-душова літ. П площею 16,6 кв. м., душові літ. Р, зливна яма літ. 1, ємність для води літ. 2, пожежна ємність літ. 3, пожежна ємність літ. 4, хвіртка літ. 5, ворота літ. 6, хвіртка літ. 7, водопровід літ. 8, каналізація літ. 9, огорожа літ. 10 та передати Державному підприємству Міністерства оборони України «Чернівецький металообробний завод»; стягнути з [PERSON] на користь Держави в особі Міністерства оборони України матеріальну шкоду, завдану пожежею, у розмірі 4 005 299 грн; понесені судові витрати покласти на [PERSON] . Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача та третьої особи. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15 квітня 2013 року базу відпочинку «[INFO]», яка знаходилась у власності держави Україна в особі Міністерства оборони України та була закріплена на праві господарського відання за ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод», було відчужено [PERSON] на прилюдних торгах з реалізації арештованого нерухомого майна Чернівецькою філією Приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» (далі - ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція»). У подальшому постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Вищого господарського суду України від 30 липня 2014 року, вказані прилюдні торги було визнано недійсними. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року було задоволено позовну заяву військового прокурора Чернівецького гарнізону. Визнано базу відпочинку «[INFO]» власністю держави Україна в особі Міністерства оборони України на праві господарського відання ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод». Скасовано реєстрацію права власності за [PERSON] та витребувано в останнього спірне майно. Позивач зазначав, що з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 серпня 2015 року йому стало відомо про те, що 27 березня 2015 року будівлі та споруди бази відпочинку « [INFO] » були відчужені [PERSON] на користь [PERSON] на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Р. П., зареєстрованого за № 192. Посилаючись на те, що спірне майно вибуло із володіння Міністерства оборони України та ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод» поза їх волею, про що свідчить постанова Львівського апеляційного господарського суду від 05 травня 2014 року, у зв`язку з чим власник спірного майна відповідно до вимог статей 16, 387, 388, 389 ЦК України має право витребувати його з чужого володіння [PERSON] 25 лютого 2019 року на базі відпочинку виникла пожежа, унаслідок якої значна частина майна бази, яка на той час перебувала у володінні, користуванні та розпорядженні [PERSON] , знищена. 31 травня 2022 року експертами Київського НДЕКЦ МВС України складено висновок, відповідно до якого вартість будівель бази відпочинку «[INFO]» станом на момент їх знищення унаслідок пожежі від 25 лютого 2019 року визначена у розмірі 11 212 522, 00 грн. У той же час, експертами Київського НДЕКЦ МВС України зазначено, що вартість будівель бази відпочинку «[INFO]», станом на момент визначення експертизи (тобто майна, що уціліло після пожежі), визначена у розмірі 7 207 223, 00 грн. Отже, збитки, які понесла Держава в особі Міністерства оборони України внаслідок пожежі на базі відпочинку «[INFO]», що на момент пожежі знаходилась у володінні, користуванні та розпорядженні [PERSON] становить 4 005 299 грн, яку позивач вважає за необхідне стягнути з [PERSON] . На підставі вищевикладеного позивач і звернувся з зазначеним позовом до суду. 01 жовтня 2015 року до суду надійшли письмові пояснення ДП МОУ «ЧМОЗ», відповідно до яких представник зазначив, що погоджується з обґрунтуванням, що містяться в позовній заяві військового прокурора щодо порушення інтересів держави, позовну заяву подану прокурором підтримує у повному обсязі. 02 лютого 2016 року та 31 березня 2016 року від відповідача [PERSON] надійшли письмові заперечення проти позову, відповідно до яких зазначила, що спірне майно набуто нею у цілковитій відповідності до чинного законодавства України, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. На виконанні у ВПВР УДВС ГУЮ у Чернівецькій області перебувало декілька виконавчих проваджень про стягнення з Державного підприємства Міністерства оборони України «Чернівецькій металообробний завод» боргів із загальною сумою стягнення понад 4 307 092 грн на користь різних стягувачів. 19 січня 2011 року державним виконавцем Садгірського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції було накладено арешт на все майно ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод». Згідно заяви № 141 від 19 червня 2012 року МО України запропонувало звернути стягнення на базу «[INFO]» для погашення боргів ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод». В подальшому ВПВР УДВС ГУЮ у Чернівецькій області сповістило ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод» листом № 3011/05-12 від 04 грудня 2012 року про оцінку бази «[INFO]», а також повідомило МО України, Фонд державного майна України про вжиті заходи примусового виконання. 15 квітня 2013 року за результатами прилюдних торгів було визначено переможця - покупця майна [PERSON] , який провів розрахунок за придбане майно. 27 березня 2015 року між нею та громадянином [PERSON] було укладено Договір про задоволення вимог іпотеко держателя, за яким [PERSON] як іпотекодавець передав їй як іпотеко держателю право власності на нерухоме майно. Право власності на базу «[INFO]» зареєстровано за нею як власником, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 березня 2015 року. Звернула увагу, що база «[INFO]» вибула із володіння ДП МОУ «Чернівецькій металообробний завод» з волі останнього, що виключає можливість його витребування у неї як добросовісного набувача. 31 березня 2016 року до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи [PERSON] , відповідно до яких ним зазначено, що майно вибуло з володіння ДП МО України «Чернівецький металообробний завод» з його волі, згідно акту опису і арешту майна від 09 листопада 2012 року, в зв`язку з чим вважає позовні вимоги незаконними та необґрунтованими. 14 січня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовні вимоги позивача, відповідно до якого просила суд поновити подання відзиву, відмовити у задоволені позовних вимог повністю. Свою незгоду обґрунтовувала тим, що вона не є особою, яка придбала майно з прилюдних торгів, визнаних в подальшому недійсними. Вона є добросовісним набувачем, яка придбала майно за відплатним договором в особи, яка не мала право його відчужувати, про що вона не знала та не могла знати. 05 лютого 2020 року від представника МО України надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник зазначив, що ВС було встановлено, що рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна. Здійснення ДП МО України «Чернівецький металообробний завод» будь - яких дій щодо відчуження спірного майна мало бути узгоджено з МО України та Фондом державного майна України. Сам лише факт визнання прилюдних торгів недійсними спростовує правомірність укладання в подальшому будь - яких правочинів щодо спірного майна. Волі МО України на відчуження бази «[INFO]» не було, отже є всі правові підстави для задоволення позову. 18 березня 2020 року від представника позивача військового прокурора Чернвецького гарнізону надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник зазначив, що спірне нерухоме майно незаконно поза волею власника (держави в особі Міністерства оборони України) відчужено на прилюдних торгах, які у подальшому судом визнано недійсними, а відповідач і надалі продовжує ним користуватись, що у свою чергу порушує права законного власника - Міністерства Оборони України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. 28 червня 2023 року від відповідача [PERSON] надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких зазначила, що заява про зміну підстав позову є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки відсутній причинно - наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди, оскільки на виконання ухвали суду про витребування доказів, кримінальне провадження за фактом пожежі, слідство в якому здійснювалося СВ Білгород - Дністровським відділом поліції в Одеській області закрито, тому вимога до неї про стягнення матеріальної шкоди є незаконною та необґрунтованою. 28 червня 2023 року від третьої особи [PERSON] надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначив, що за результатами третіх торгів, які відбулися 15 квітня 2013 року, переможцем визнано [PERSON] , про що складено відповідний протокол. Преюдиційність - це властивість факторів. Оцінка судами в інших справах законності чи незаконності певних дій особи в жодному разі не є преюдиційним фактом, і навіть не є правовою позицією. У постановах від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 24 травня 2018 року у справі № 922/2391/16 та від 17 лютого 2021 року у справі № 914/1257/18 ВС зазначив, що преюдиційне значення мають лише встановлені судом обставини, тобто факти, а не правова їх оцінка. На користь такого висновку свідчить частина сьома статті 82 ЦПК України, відповідно до якої правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Подібний за змістом висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 03.08.2022 року у справ № 160/5671/21. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, проте чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо. В постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року у справі №6-116цс 12 вказано, що при вирішенні позову про визнання прилюдних торгів недійсними суду необхідно встановити такі факти: чи мало місце порушення вимог Тимчасового положення та інших норм при проведенні прилюдних торгів; чи вплинули ці порушення на результати торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати торгів. У справі № 926/543/13 суди апеляційної та касаційної інстанцій хоча й послалися на вказану правову позицію, проте всупереч їй не встановили всю сукупність цих фактів, наслідком чого є помилкова правова оцінка обставин: по-перше, проведення третіх торгів було передбачено частиною п`ятою статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21 квітня 1999 року чинній на момент торгів, далі - Закон № 606-XIV), інакше виконавчою службою не був би складений акт від 27.03.2013 р., про зменшення початкової вартості арештованого майна на треті прилюдні торги; по-друге, унеможливлення вільного доступу осіб до проведення торгів, про яке йдеться в постановах, є лише припущенням (суб`єктивною оцінкою), адже суди не встановили наявність інших зацікавлених осіб, окрім тих, які брали в них участь, а сам факт проведення вже третіх торгів свідчить про відсутність надмірної кількості бажаючих; втретє, чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати торгів, суди взагалі оминули, в постановах немає навіть згадки про це. Згідно абзацу 2 пункту 30 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позову про визнання публічних торгів недійсними і витребування майна в особи, яка придбала його на торгах, суд має дати оцінку тому, чи є порушення, на які посилається позивач, суттєвими та чи вплинули вони на результат торгів. У зв`язку із цим позов про визнання публічних торгів недійсними, пред`явлений особою, права і законні інтереси якої не були порушені внаслідок відступлення від встановленого законом порядку проведення торгів, і обґрунтовані такими обставинами, позовні вимоги власника про витребування проданого на торгах майна задоволенню не підлягають. База відпочинку «[INFO]» перебувала у власності Держави Україна в особі Міністерства оборони України в повному господарському віданні ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод. Таким чином, за зобов`язаннями юридичної особи (у тому числі державної) стягнення може бути звернено не тільки на майно, належне такій особі на праві власності, а й на майно, закріплене саме за такою особою на праві господарського відання чи оперативного управління. Отже, право господарського відання і право оперативного управління майном прирівнюються в аспекті відповідальності носіїв таких обмежених речових прав до права власності. Аналогічна позиція міститься в практиці судів касаційної інстанції, окрема в постановах Вищого господарського суду України від 19.01.2011 року у справі №2/331, від 10.03.2011 року у справі №6/108/18-77, від 01.03.2012 року у справі №3/118, у постанові Вищого адміністративного суду України від 12.03.2015 року у справі №2a-4564/11/2170. В іншому випадку державні юридичні особи будуть повністю звільнені від майнової відповідальності за правопорушення, що суперечить вихідним засадам державного устрою України як демократичної та правової держави. Зокрема, повністю підриває конституційний принцип рівності усіх суб`єктів права власності перед законом (ч. 4 ст. 13 Конституції України). При цьому необхідно чітко розмежовувати дві різні групи правовідносин, у межах яких може бути здійснено продаж майна, що є об`єктом права державної власності: 1) правовідносини у сфері реалізації прав держави та уповноважених нею органів на здійснення повноважень управління господарською діяльністю державного підприємства та повноважень власника державного майна в межах господарської діяльності. Такі правовідносини врегульовані статтею 136 ГК України, Законом України «Про управління об`єктами державної власності» та Порядком відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року № 803, згідно підпункту 4 пункту 5 якого передбачено, що дія цього Порядку не поширюється на відчуження майна, порядок відчуження якого визначається окремим законом. 2) правовідносини у сфері примусового виконання виконавчих документів щодо держаних юридичних осіб Державною виконавчою службою України. Такі правовідносини регламентовані ст. 219 ГК України, Законом України «Про виконавче провадження», які є спеціальними законами. Закон України «Про управління об`єктами державної власності» жодним чином не обмежує і не може обмежувати діяльність органів Державної виконавчої служби щодо звернення стягнення на державне майно, закріплене за державними юридичними особами у тому числі на праві господарського відання. У спірних правовідносинах мала місце примусова реалізація майна ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод» органом державної виконавчої служби в межах виконавчого провадження шляхом звернення стягнення на майно боржника, за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою. Через це до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення законодавства, яке регулює порядок примусової реалізації майна державних підприємств в межах виконавчого провадження, а не в межах нормальної господарської діяльності державного підприємства та управління відповідним державним майном. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Вищого господарського суду України від 19.11.2013 року у справі №907/433/13. Складовою виконавчого провадження є звернення стягнення на майно боржника. Згідно положень статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів у обсязі, достатньому для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно. У разі якщо на зазначене майно накладається арешт, воно реалізується в такій черговості: 1) у першу чергу - майно, що безпосередньо не використовується у виробництві (цінні папери, легковий автотранспорт, предмети дизайну, офісів та інше майно, готова продукція (товари); 2): у другу чергу - об`єкти нерухомого майна, верстати, обладнання, інші основні засоби, а також сировина і матеріали, призначені для використання у виробництві. У разі накладення арешту на майно другої черги, що належить боржникові - юридичній особі, частка держави у статутному фонді якої становить не менш як 25 відсотків, чи накладення арешту на майно підприємств - боржників, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, державний виконавець протягом трьох робочих днів повідомляє центральному органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить майно, або Фонду державного майна України про накладення арешту на майно такого боржника та подає відомості про склад і вартість майна, на яке накладено арешт, а також про розмір вимог стягувача. Відповідно до частини п`ятої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Згідно частини першої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. З наведених норм вбачається, що Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV не вимагав повідомлення/ отримання згоди на примусову реалізацію спірного майна. Тому доводи позивачів стосовно застосування до спірних правовідносин Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року № 803 с неприйнятними. Висновок прокурора, що здійснення ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод» будь-яких дій щодо відчуження спірного майна мало бути погоджено з Міністерством оборони України та Фондом державного майна України, є невірним. Отже, позивачі переплутали діяльність з управління об`єктами державної власності з примусовим виконанням та загальні норми зі спеціальними. Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну виконавчу службу» (в редакції Закону від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР - чинній на момент виникнення спірних правовідносин Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції Україні і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб (далі - рішень) відповідно до законів України». Згідно ч. 4 ст. 62 «Реалізація майна, на яке звернено стягнення» Закону № 606-XIV «Порядок реалізації майна визначається Міністерством юстиції України». Пунктом п. 2.2 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999 р. № 68/5 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Тимчасове положення) визначено, що «прилюдні торги - продаж майна, за яким його власником стає покупець, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну». Відповідно до п. 3.1 Тимчасового положення «Орган державної виконавчої служби укладає із спеціалізованою організацією договір, яким доручає реалізацію майна спеціалізованій організації за визначену винагороду за надані послуги з реалізації арештованого майна, яка встановлюється у відсотковому відношенні до продажної ціни лота». Пунктами 6.1, 6.4 Тимчасового положення передбачено, що «Після повного розрахунку переможця прилюдних торгів за придбане майно на підставі протоколу про проведення прилюдних торгів та копій документів, що підтверджують розрахунок за придбане майно, державний виконавець протягом п`яти робочих днів складає акт про проведені прилюдні торги і подає його на затвердження начальнику відповідного органу державної виконавчої служби» (п. 6.1); «На підставі цього акта нотаріус видає покутеві свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.» (п. 6.4). Проведення процедури прилюдних торгів є правочином. Відтак щодо спірного майна відбулася спеціальна процедура його продажу державним виконавцем на прилюдних торгах. Аналогічні за змістом висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 02.11.2021 р. у справі № 925/1351/19. Отже, боржник не є стороною договору, укладеного за результатами торгів, що були проведені в порядку звернення стягнення на його майно. Сторонами такого договору є відповідний орган Державної виконавчої служби і організатор торгів (сторона продавця) та переможець торгів (сторона покупця) (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 1522/21119/12, у постанові Великої Палати Верховного Суду 05.06.2018 у справі № 910/856/17). Відповідно до абзацу 1 пункту 30 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статі 388 ЦК власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача. Водночас згідно абзацу 3 пункту 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При здійсненні виконавчого провадження державний виконавець, зокрема, має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (пункт 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-IV). Розглядаючи дії виконавця в порядку виконання судового рішення, Велика Палата Верховного Суду в пункті 88 постанови від 6 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 зазначила, що за змістом Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII вбачаються можливими дії виконавця, спрямовані на виконання обов`язку боржника, наявність якого встановлена рішенням суду або іншого уповноваженого органу, перед стягувачем, причому за рахунок боржника. Виконання такого рішення за боржника виконавцем неможливе в разі відсутності майна в боржника, або в разі відсутності в боржника юридичної чи фактичної можливості самостійно вчинити на користь стягувача певні дії. Отже, виконавець виконує за боржника його обов`язок перед стягувачем лише в разі, коли боржник має юридичну і фактичну можливість самостійно виконати свій обов`язок, але через дефект волі не виконує його. У зв`язку із цим здатність боржника своїми набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки обмежується, зокрема, шляхом накладення арешту на кошти і майно боржника. За результатами третіх торгів, які відбулися 15.04.2013р., переможцем визнано [PERSON] , про що складено відповідний протокол. 18.04.2013 р. [PERSON] провів повний остаточний розрахунок за придбане майно. 19.04.2013 р. був складений акт державного виконавця про реалізацію арештованого нерухомого майна з прилюдних торгів, затверджений Дворським В.В., начальником відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області та в якому вказано, що «Прилюдні торги відбулись з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження». 23.04.2013 р. [PERSON] отримано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: ВТС N№ 115786, номер за реєстром 383, видане приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. Таким чином, [PERSON] вчасно та в повному обсязі провів розрахунок за придбане майно, відкрито та без жодних перешкод, заперечень, заборон чи обтяжень зареєстрував право власності. 20.05.2013 р. для забезпечення власних кредитних зобов`язань перед ПАТ «КБ «Хрещатик» (кредитний договір від 14.08.2012 р.) [PERSON] передав останньому придбане майно в іпотеку. Згодом ПАТ «КБ «Хрещатик» відступив право вимоги за укладеними з [PERSON] кредитним та іпотечним договорами [PERSON] , який в зв`язку із невиконанням кредитних зобов`язань звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття майна у власність в порядку визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Водночас судом прилюдні торги були визнані недійсними, хоча суд не встановив жодних порушень зі сторони [PERSON] . Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, мають важливе значення для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України. Щодо стягнення з відповідача матеріальної шкоди пояснив наступне, згідно відповіді СВ Білгород - Дністровський відділ поліції в Одеській області щодо інформації про стан кримінального провадження № 1201960240000412, в якій йдеться про те, що кримінальне провадження закрито. Дана обставина в силу статті 61 Конституції України виключає відповідальність Відповідача, яка навпаки є потерпілою особою як власник майна, що було знищено або ж постраждало в результаті пожежі. Представником ДП «Чернівецький металообробний завод» 10 жовтня 2023 року надані письмові пояснення, відповідно до яких зазначив, що рішення про відчуження державного майна, що належить до сфери управління МО України приймає КМУ за поданням Міністра Оборони України. Таким чином МО України уповноважене державою здійснювати виключно управління, а не розпорядження переданим йому військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належить до сфери його управління. Відчуження державного військового майна відбувалося поза волею та без участі власника, тобто Держави України під час незаконних прилюдних торгів, унаслідок чого [PERSON] , а в подальшому [PERSON] та [PERSON] придбали це майно в особи, яка не мала право його відчужувати. При цьому право власності, на спірне майно, від Держави України до третіх осіб, у установленому Законом порядку, не переходило. Таким чином, правовідносини, пов`язані з укладанням угоди купівлі - продажу від 15 квітня 2013 року, що призвело до вибуття об`єкту, який є військовим майном, з державної власності не є законним, оскільки пов`язані з прилюдними торгами, які визнанні судом недійсними та суперечать суспільним інтересам. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 03 вересня 2015 року Ухвалою суду, суддя Шевчук Ю.В., провадження у зазначеній справі було відкрито. (т.1 а.с.42) 03 вересня 2015 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду задоволено частково заяву позивача про забезпечення позову. (т.1 а.с. 43-48) 03 лютого 2016 року Ухвалою суду частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів по справі. (т.1 а.с. 214-216) 31 березня 2016 року рішенням Білгород - Дністровського міськрайонного суду в задоволені позовних вимог військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, державного підприємства Міністерства оборони України «Чернівецький металообробний завод» до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння було відмовлено. (т.2 а.с. 26, 27-33) 26 квітня 2016 року надійшла апеляційна скарга на рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду від 31 березня 2016 року. (т.2 а.с.42-54) 21 червня 2016 року рішенням апеляційного суду Одеської області, апеляційні скарги представника Міністерства оборони України та представника військової прокуратури Чернівецького гарнізону на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.03.2016 року було задоволено, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.03.2016 року було скасоване, прийняте нове рішення, яким позов представника військової прокуратури Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, державного підприємства Міністерства оборони України «Чернівецький металообробний завод» до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності та витребування нерухомого майна було задоволено, визнано право власності на нерухоме майно базу відпочинку « [INFO] », яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , до складу якої входять будівлі та споруди: будівля клубу літ. «А» загальною площею 29,10 кв.м., будинок відпочинку літ. «Б» - 50,8 кв.м., будинок відпочинку літ. «В» - 50,8 кв.м., будинок відпочинку літ. «Г» - 50,8 кв.м., будинок відпочинку літ. «Д» - 50,8 кв.м., будинок відпочинку літ. «Е» - 50,8 кв.м., альтанка літ. «Є», будинок відпочинку літ. «Ж» - 50,4 кв.м., двоповерховий будинок відпочинку літ. «З» 449,4 кв.м., адміністративна будівля літ. «И» - 25,60 кв.м., будинок відпочинку літ. «І» - 41,7 кв.м., будинок відпочинку літ. «ї» - 41,7 кв.м., медпункт літ. «К» - 14,6 кв.м., будинок відпочинку майстерня літ. «Л» - 68,8 кв.м., склад літ. «М» - 22,0 кв.м., їдальня літ. «Н» - 283,0 кв.м., склад літ. «О» - 20,6 кв.м., вбиральня-душова літ. «П» - 16,6 кв.м., зливна яма (№1), ємність для води (№2), пожежна ємність (№№ 3, 4), хвіртка (№№ 5, 7), ворота (№6) власністю держави Україна в особі Міністерства оборони України на праві господарського відання державного підприємства Міністерства оборони України «Чернівецький металообробний завод»; витребувано на користь державного підприємства Міністерства оборони України «Чернівецький металообробний завод» з володіння громадянки [PERSON] нерухоме майно базу відпочинку « [INFO] », яка є власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходиться на праві господарського відання державного підприємства Міністерства оборони України «Чернівецький металообробний завод», до складу якої входять будівлі та споруди: будівля клубу літ. «А» загальною площею 29,10 кв.м., будинок відпочинку літ. «Б» - 50,8 кв.м., будинок відпочинку літ. «В» - 50,8 кв.м., будинок відпочинку літ. «Г» - 50,8 кв.м., будинок відпочинку літ. «Д» - 50,8 кв.м., будинок відпочинку літ. «Е» - 50,8 кв.м., альтанка літ. «Є», будинок відпочинку літ. «Ж» - 50,4 кв.м., двоповерховий будинок відпочинку літ. «З» - 449,4 кв.м., адміністративна будівля літ. «И» - 25,60 кв.м., будинок відпочинку літ. «І» - 41,7 кв.м., будинок відпочинку літ. «ї» - 41,7 кв.м., медпункт літ. «К» - 14,6 кв.м., будинок відпочинку майстерня літ. «Л» - 68,8 кв.м., склад літ. «М» - 22,0 кв.м., їдальня літ. «Н» - 283,0 кв.м., склад літ. «О» - 20,6 кв.м., вбиральня-душова літ. «П» - 16,6 кв.м., зливна яма (№1), ємність для води (№2), пожежна ємність (№№ 3, 4), хвіртка (№№ 5, 7), ворота (№6), що розташовані: [ADDRESS] . (т.2 а.с. 158-163) 04 липня 2016 року від [PERSON] надійшла касаційна скарга. (т.3 а.с. 4-9) 23 листопада 2016 року Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційна скарга [PERSON] задоволена частково, рішення апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2016 року скасоване, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (т.3 а.с. 97-100) 15 березня 2017 року Ухвалою апеляційного суду Одеської області апеляційні скарги Міністерства Оборони України та військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства Оборони України було відхилено, рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду від 31 березня 2016 року залишено без змін. (т.3 а.с. 130-137) 04 липня 2017 року від позивача надійшла касаційна скарга. (т.4 а.с. 2-16) 08 листопада 2017 року Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційні скарги Міністерства оборони України та державного підприємства Міністерства оборони України «Чернівецький металообробний завод» відхилено, рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року залишено без змін. (т.4 а.с. 148-151) 22 січня 2018 року від позивача надійшла заява про перегляд ВС ухвали ВСС України. (т.5 а.с. 49-57) Ухвалою ВС від 16 березня 2018 року відкрито провадження у справі. (т.5 а.с. 162) 02 квітня 2018 року Ухвалою ВС зупинена дія рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду від 31 березня 2016 року. (т.5 а.с.210-211) Постановою від 24 жовтня 2018 року ВС, заява МО України про перегляд рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року та ухвали ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року було задоволено частково. Рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року та ухвалу ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. (т.6 а.с. 31-38) Відповідно до протоколу розподілу судової справи між суддями від 08 січня 2019 року вказана справа надійшла до провадження судді Боярського О.О. (т.6 а.с. 42) 14 січня 2019 року Ухвалою суду справа прийнята до провадження з призначенням її підготовчого розгляду. (т.6 а.с. 43 -44) 22 липня 2019 року Ухвалою суду апеляційна скарга на ухвалу суду від 14 січня 2019 року повернута заявнику. (т.6 а.с. 95) 20 серпня 2019 року Ухвалою суду, суддя Боярський О.О., залучено до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Затоківську селищну раду Білгород - Дністровської міської ради. (т.6 а.с. 105-106) 11 вересня 2019 року відповідно до розпорядження № 482 здійснений повторний автоматизований розподіл судової справи. (т.6 а.с. 109) Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи головуючою визначена суддя Прийомова О.Ю. (т.6 а.с. 110) 16 вересня 2019 року Ухвалою суду вказана справа прийнята до провадження судді з призначенням її підготовчого розгляду. (т.6 а.с. 111-112) 16 грудня 2019 року Ухвалою суду в задоволені заяви представника позивача про виправлення описки в ухвалі суду було відмовлено. (т.6 а.с.149-150) 14 січня 2020 року Ухвалою суду заяву представника позивача про витребування доказів було задоволено. (т.6 а.с. 191-192) 28 січня 2020 року Ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про залучення третьої особи. (т.6 а.с. 207-208) 28 січня 2020 року задоволена заява представника позивача про витребування доказів по справі. (т.6 а.с. 211-212) 11 березня 2020 року Ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про призначення судової будівельно - технічної та оціночної експертизи, провадження на час проведення експертизи було зупинено. (т.6 а.с. 248-250) 21 червня 2022 року до суду повернулася цивільна справа з висновком експерта від 31 травня 2022 року. (т.7 а.с. 180-250, т.8 а.с. 1-19) 24 серпня 2022 року до суду надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмету або підставу позову. (т.8 а.с. 68-72) Ухвалою суду від 07 грудня 2022 року клопотання представника позивача про заміну третьої особи її правонаступником було задоволено. (т.8 а.с. 192) Ухвалою суду від 23 лютого 2023 року клопотання відповідача про витребування доказів було задоволено. (т.9 а.с. 123-124, 125-127) 13 квітня 2023 року Ухвалою суду клопотання представника позивача про заміну позивача правонаступником було задоволено. (т.9 а.с. 148, 149) 30 червня 2023 року Ухвалою суду прийнято заяву про зміну підстав та предмету позову. (т.9 а.с. 232) 01 серпня 2023 року Ухвалою суду підготовче провадження у справі було закрито з призначенням справи до її судового розгляду по сутті справи. (т.9 а.с. 239-240) В судовому засіданні представника позивача позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Відповідач у судовому засіданні з позовними вимогами не погодилася, просить суд в їх задоволені відмовити з підстав викладених у відзиві та письмових поясненнях. Представник третьої особи з позовними вимогами не погодився, просить суд в їх задоволені відмовити з підстав викладених в письмових поясненнях. Фактичні обставини справи встановлені судом. Вислухавши представників позивача, відповідача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 15 квітня 2013 року базу відпочинку «[INFO]», яка знаходилась у власності держави Україна в особі Міністерства оборони України та була закріплена на праві господарського відання за ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод» було відчужено на прилюдних торгах з реалізації арештованого нерухомого майна ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» на користь [PERSON] , який став переможцем прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, що проводились Чернівецькою філією «Спеціалізоване підприємство «Юстиція». 20 травня 2013 року на забезпечення виконання ним умов кредитного договору від 14 серпня 2012 року [PERSON] уклав з ПАТ «КБ Хрещатик» договір іпотеки, за яким передав в іпотеку банку базу відпочинку «[INFO]». 23 березня 2015 року ПАТ «КБ Хрещатик» відступив за відплатним договором право вимоги за кредитним та іпотечним договорами [PERSON] , який було зареєстровано 23 березня 2015 року приватним нотаріусом Мельник Р. П. 24 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Р. П., реєстровий № 173. Також 24 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів. 27 березня 2015 року між ними було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя в зв`язку із порушенням позичальником [PERSON] умов договору позики. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05 травня 2014 року, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 30 липня 2014 року, прилюдні торги з відчуження бази відпочинку «[INFO]», проведені 15 квітня 2013 року, були визнані недійсними. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року задоволено позов заступника Чернівецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах: Міністерства оборони України та ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод», до [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ПАТ «КБ «Хрещатик», Реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, про витребування майна та зобов`язання вчинити дії. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на базу відпочинку « [INFO] », яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Визнано право власності на нерухоме майно - указану базу відпочинку «[INFO]» власністю держави Україна в особі Міністерства оборони України на праві господарського відання ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод» та витребувано її з чужого незаконного володіння громадянина [PERSON] . Однак, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року зазначене рішення було скасоване та у задоволенні позову заступника Чернівецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері відмовлено. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2016 року у задоволенні позову військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод» було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі, яким позов задоволено. Визнано право власності на нерухоме майно - базу відпочинку « [INFO] », яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , до складу якої входять будівлі та споруди: будівля клубу літ. «А» загальною площею 29,10 кв. м, будинок відпочинку літ. «Б» площею 50,8 кв. м, будинок відпочинку літ. «В» площею 50,8 кв. м, будинок відпочинку літ. «Г» площею 50,8 кв. м, будинок відпочинку літ. «Д» площею 50,8 кв. м, будинок відпочинку літ. «Е» площею 50,8 кв. м, альтанка літ. «Є», будинок відпочинку літ. «Ж» площею 50,4 кв. м, двоповерховий будинок відпочинку літ. «З» площею 449,4 кв. м, адміністративна будівля літ. «И» площею 25,60 кв. м, будинок відпочинку літ. «І» площею 41,7 кв. м, будинок відпочинку літ. «ї» площею 41,7 кв. м, медпункт літ. «К» площею 14,6 кв. м, будинок відпочинку майстерня літ. «Л» площею 68,8 кв. м, склад літ. «М» площею 22 кв. м, їдальня літ. «Н» площею 283 кв. м, склад літ. «О» площею 20,6 кв. м, вбиральня-душова літ. «П» площею 16,6 кв. м, зливна яма (№ 1), ємкість для води (№ 2), пожежна ємкість (№ № 3, 4), хвіртка (№ № 5, 7), ворота (№ 6), власністю держави Україна в особі Міністерства оборони України на праві господарського відання ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод». Витребувано на користь ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод» з володіння [PERSON] нерухоме майно - базу відпочинку «[INFO]», яка є власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходиться на праві господарського відання ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод», до складу якої входять вказані будівлі та споруди. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року рішення апеляційного суду Одеської області від 21 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2016 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року касаційні скарги Міністерства оборони України та ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод» відхилено. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року залишено без змін. У грудні 2017 року Міністерство оборони України подало до суду заяву про перегляд рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року. Постановою від 24 жовтня 2018 року, справа № 495/6375/15-ц, провадження № 61-3415зпв18, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, заяву Міністерства оборони України про перегляд рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року було задоволено частково. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року було скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. В своїй постанові ВС звернув увагу на наступне: «враховуючи, що вирішення питання про можливість витребування законним власником свого майна від добросовісного набувача на підставі положень статті 388 ЦК України залежить від встановлення обставин щодо наявності у особи, яка його відчужила, права на вчинення таких дій, заява прокурора підлягає задоволенню частково. Крім того, заслуговують на увагу та є обґрунтованими доводи заяви про те, що сам лише факт визнання прилюдних торгів недійсними спростовує правомірність укладення в подальшому будь-яких правочинів щодо спірного майна. У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором права відчужувати це майно. Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 17 жовтня 2011 року у справі 3-103гс11. Суди попередніх інстанцій указаного не врахували, та помилково вважали дійсними правочини, за якими після реалізації на прилюдних торгах базу відпочинку «[INFO]» було передано [PERSON] в іпотеку ПАТ «КБ «Хрещатик», а в подальшому - відступлено на користь [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, вказані вище обставини також підлягають перевірці судом і оцінці для правильного застосування норм статті 388 ЦК України.» Окрім того, зазначив: «за результатами оцінки змісту рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року, про перегляд яких подано заяву, встановлено неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, викладеному у постанові Верховного Суду України. З огляду на викладене, висновок судів про відсутність правових підстав для витребування нерухомого майна у добросовісного набувача, передбачених положеннями статті 388 ЦК України, є передчасним». 25 лютого 2019 року на базі відпочинку «[INFO]» виникла пожежа, унаслідок якої значна частина майна бази, яка перебуває у володінні, користуванні та розпорядженні [PERSON] , знищена. 31 травня 2022 року на виконання ухвали суду, експертами Київського НДЕКЦ МВС України складено висновок, відповідно до якого вартість будівель бази відпочинку « [INFO] » станом на момент їх знищення унаслідок пожежі від 25 лютого 2019 року визначена у розмірі 11 212 522, 00 грн. У той же час, експертами Київського НДЕКЦ МВС України зазначено, що вартість будівель бази відпочинку «[INFO]», станом на момент визначення експертизи (тобто майна, що уціліло після пожежі), визначена у розмірі 7 207 223, 00 грн. Нормативне обґрунтування. Правилом частини першої статті 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання віндикаційного позову. Віндикаційний позов - це позов власника про повернення йому майна, що вибуло з його володіння, який пред`являється до особи, у незаконному володінні якої знаходиться це майно. Предметом віндикаційного позову є не будь-яке майно. А лише те, яке визначене індивідуальними ознаками, і це випливає із сутності даного позову, спрямованого на повернення власнику того самого майна, що вибуло з його володіння. Об`єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову. Таким чином, із чужого незаконного володіння може бути витребувано лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень ч. 1 ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незмінними. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна (фізична особа), або особа, яка хоч і не є власником майна, але володіє ним на підставах, встановлених законом чи договором. Відповідачем за таким позовом є особа, яка незаконно володіє майном (незалежно від того, чи заволоділа вона майном незаконно сама, чи придбала його у особи, яка не мала права його відчужувати), тобто заволоділа ним без відповідної правової підстави. Незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлено за рішенням суду. Отже, за таким позовом позивач має підтвердити своє право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Пунктом 19 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. У системному аналізі наведених вище норм чинного законодавства, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Відповідно до ст. 400 ЦК України, недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388). За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Так, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 вже звертала увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 86 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 1 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18). Вказане свідчить про те, що навіть у разі відчуження спірного нерухомого майна його набувачем, власник має право витребування такого з чужого незаконного володіння від останього набувача. Це право власника захищено безпосередньо законом, та має на меті повернення у попереднє становище, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця), з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Велика Палати Верховного Суду у пунктах 146, 147 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зробила висновок, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінка аргументів сторін, висновки суду. Щодо вимог про витребування нерухомого майна. Так, як вбачається з матеріалів справи 15.04.2013 року базу відпочинку «[INFO]», яка знаходилась у власності держави Україна, в особі Міністерства оборони України та була закріплена на праві господарського відання за державним підприємством МОУ «Чернівецький металообробний завод» (свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 13.11.2006 року, видане виконкомом Затоківської селищної ради на підставі рішення № 383 від 07.12.2004 року, рішення № 246 від 19.09.2006 року) було відчужено на прилюдних торгах з реалізації арештованого нерухомого майна приватним підприємством «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» на користь [PERSON] , який став переможцем прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна. (т.1, а.с.18). 20 травня 2013 року [PERSON] уклав кредитний договір та договір іпотеки з ПАТ «КБ Хрещатик» (т.1, а.с. 255-261, 263-274). 23 березня 2015 року ПАТ «КБ Хрещатик» відступив за відплатним договором право вимоги за кредитним та іпотечним договором [PERSON] (т.1, а.с. 241-253), який було зареєстровано 23.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Р.П. (т.1, а.с.280) 24.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П., реєстровий № 173. (т.1, а.с. 130-131) В той же день, 24.03.2015 року, [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів. 27.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя в зв`язку із порушенням останнім умов договору позики. (т. 1, а.с. 95-98). Таким чином право власності на майно перейшло до [PERSON] за відплатним договором. Як вбачається з інформаційної довідки 15 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошей та договір іпотеки, за яким передано в забезпечення вказане спірне майно (т.1, а.с. 100-111). Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.05.2014 року проведені 15.04.2013 року прилюдні торги по відчуженню б/в «[INFO]» були визнані недійсними. (т.1, а.с.19-22). Ухвалою Вищого господарського суду України від 30.07.2014 року було залишено без змін постанову Львівського апеляційного господарського суду від 05.05.2014 року (т.1, а.с.23-27). Суд не погоджується з доводами представника третьої особи, що викладені у письмових поясненнях стосовно того, що висновки викладені в Постанові Львівського апеляційного господарського суду від 05 травня 2014 року не мають преюдиційного значення, оскільки преюдиційного значення набувають виключно встановлені судовим рішенням факти, а не правові висновки суду та (або результат розгляду конкретної справи, оскільки вказані ствердження суперечать ст. 82 ЦПК України, відповідно до ч. 4, якої зазначено: «Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.» Таким чином, суд вважає, що висновок суду є преюдиційнитм і обставини, встановлені цим рішенням не підлягають перегляду при розгляді інших справ за участю вказаних сторін. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Як зазначив ВСУ в постанові від 24.10.12 року по справі №6-116цс12 відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, яка може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу). Таким чином вони не створили жодних юридичних наслідків, зокрема неможливість віндикації, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст. 216 ЦК України). Як встановлено з матеріалів справи, торги було визнано недійсними, а отже підстава набуття [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно, перестала існувати, право власності [PERSON] на спірне нерухоме майно є похідним від права власності набутого [PERSON] . У постанові від 03.10.11 року по справі №3-98гс11 Верховний Суд України зазначив, що продаж майна на прилюдних торгах, проведених з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, не змінює статусу особи, яка придбала майно з прилюдних торгів як добросовісного набувача, у якого майно не може бути витребуване власником за будь-яких умов. Таким чином, після визнання торгів недійсними здійснення захисту прав власника здійснюється на загальних підставах. При цьому між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини і спірне майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору, тобто наявні умови для застосування віндикації (правова позиція ВСУ від 02.03.16 року по справі № 6-3090цс16). Як вказав Верховний Суд України в Постанові по справі № 6-1203цс15 від 16.09.15 року відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в Постанові від 24.03.2015 року у справі № 6-251цс15 зазначено, що згідно зі статтею 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. В справі, яка розглядається за умови визнання торгів недійсними та наявності умов для віндикації будь-хто з набувачів не набуває право власності на спірне нерухоме майно, а позивач вправі витребувати своє майно, в тому числі у добросовісного набувача. На вказане також звернув увагу ВС у своїй Постанові від 24 жовтня 2018 року, справа № 495/6375/15-ц, провадження № 61-3415зпв18, зазначивши: «заслуговують на увагу та є обґрунтованими доводи заяви про те, що сам лише факт визнання прилюдних торгів недійсними спростовує правомірність укладення в подальшому будь-яких правочинів щодо спірного майна. У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України.» При цьому суд не погоджується з посиланнями відповідача щодо наявності волі власника на відчуження майна, оскільки для такого суб`єкта цивільних відносин як держава встановлено спеціальний порядок відчуження майна, недотримання якого свідчить про відсутність волі як такої. Виключенням слід визнати випадки примусового відчуження майна на публічних торгах, які в справі, що розглядається, визнані недійсними. Такий механізм захисту прав позивача відповідає роз`ясненням наданим в п.21 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Щодо позовних вимог про визнання права власності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Право власності позивача не визнається відповідачем та третьою особою, а тому позивач вправі вимагати судового підтвердження свого права (ст. 16 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи спірне нерухоме майно база відпочинку « [INFO] », знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48016951103, до складу якої входять наступні будівлі та споруди: будівля клубу літ. А площею 29,1 кв. м., будинок відпочинку літ. Б площею 50,8 кв. м., будинок відпочинку літ. В площею 50,8 кв. м., будинок відпочинку літ. Г площею 50,8 кв. м., будинок відпочинку літ. Д площею 50,8 кв. м., будинок відпочинку літ. Е площею 50,8 кв. м., будинок відпочинку літ. Ж площею 50,4 кв. м., будинок відпочинку літ. З площею 449,4 кв. м., будинок відпочинку літ. І площею 41,7 кв. м., будинок відпочинку літ. Ї площею 41,7 кв. м., адміністративна будівля літ. И, площею 25,6 кв. м., медпункт літ. К площею 14,6 кв. м., будинок відпочинку - майстерня літ. Л площею 68,8 кв. м., склад літ. М площею 22,0 кв. м., їдальня літ. Н, площею 283,0 кв. м., склад літ. О площею 20,6 кв. м., вбиральня-душова літ. П площею 16,6 кв. м., альтанка літ. Є, душові літ. Р, зливна яма літ. 1, ємність для води літ. 2, пожежна ємність літ. 3, пожежна ємність літ. 4, хвіртка літ. 5, ворота літ. 6, хвіртка літ. 7, водопровід літ. 8, каналізація літ. 9, огорожа літ. 10. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Як встановлено в ході судового розгляду справи, оскільки на теперішній час наявність у держави відповідного права власності не визнається відповідачем та третьою особою, то воно потребує захисту шляхом задоволення позову про визнання права власності в порядку передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України. Крім того, суд не погоджується з ствердженнями відповідача щодо наявності волі власника нерухомого майна для його відчуження, спираючись на наявні в матеріалах справи повідомлення ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод» про уцінення предмета реалізації та обізнаність щодо проведення дій по реалізації цього майна як власника майна в особі Міністерства оборони України, так і юридичної особи, наділеної правом господарського відання цим майном. Водночас, досліджуючи правову природу правовідносин, що склалися між учасниками спору, встановлено, що від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами (положення частин другої, третьої статті 326 ЦК України). Правові основи управління об`єктами державної власності визначені Законом України «Про управління об`єктами державної власності» від 21 вересня 2006 року. Відповідно до частини першої статті 4 указаного Закону суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, міністерства, інші органи виконавчої влади, Фонд державного майна України. Частиною 1 статті 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначено, що об`єктами управління державної власності є, зокрема, майно, яке передане державним господарським об`єднанням. У відповідності до Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1080 (абзац 7 пункту 6 статті 4 у редакції, чинній станом на 2013 рік), Міністерство оборони України здійснює управління державним майном, закріпленим за підприємствами, установами і організаціями, які належать до сфери управління міністерства, здійснює в установленому порядку відчуження військового майна. На момент укладення оспорюваного договору відчуження державного майна регулювалося нормами ЦК України, Закону України «Про управління об`єктами державної власності», а також Порядком відчуження об`єктів державної власності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року № 803. Так, пунктом 6 указаного Порядку встановлено, що відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна. Аналізуючи зміст наведених норм законодавства, можна дійти висновку, що здійснення ДП МОУ «Чернівецький металообробний завод» будь-яких дій щодо відчуження спірного майна мало бути погоджено з Міністерством оборони України та Фондом державного майна України. Крім того, є обґрунтованими доводи заяви про те, що сам лише факт визнання прилюдних торгів недійсними спростовує правомірність укладення в подальшому будь-яких правочинів щодо спірного майна. У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором права відчужувати це майно. Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 17 жовтня 2011 року у справі 3-103гс11. Суд також не погоджується з ствердженнями представника третьої особи, щодо наявності порушень ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» в частині порушень право мирно володіти своїм майно, оскільки вказані ствердження представника не підтвердилися в ході судового розгляду справи. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. Право держави витребувати нерухоме майно з огляду на доведену незаконність і безпідставність його відчуження передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони права власності і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними. Судом встановлено, що майно вибуло з володіння власника поза його волею. Спірне нерухоме майно вибуло з державної власності незаконно та поза волею власника, оскільки державне підприємство, за яким майно було закріплено на праві господарського відання, не вправі було самостійно ним розпоряджатися. Повернення у державну власність нерухомого майна, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом цього майна як майна Збройних Сил України. Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у Постанові від 18 лютого 2020 року, справа № 917/154/15. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь позивача матеріальну шкоду, завдану пожежею. Як встановлено з матеріалів справи 25 лютого 2019 року на базі відпочинку виникла пожежа, унаслідок якої значна частина майна бази, яка на той час перебувала у володінні, користуванні та розпорядженні [PERSON] , знищена. 31 травня 2022 року експертами Київського НДЕКЦ МВС України складено висновок, відповідно до якого вартість будівель бази відпочинку « [INFO] » станом на момент їх знищення унаслідок пожежі від 25 лютого 2019 року визначена у розмірі 11 212 522, 00 грн. У той же час, експертами Київського НДЕКЦ МВС України зазначено, що вартість будівель бази відпочинку « [INFO] », станом на момент визначення експертизи (тобто майна, що уціліло після пожежі), визначена у розмірі 7 207 223, 00 грн. Суд погоджується з ствердженнями відповідача та третьої особи, що позивачем не доведені винні дії відповідача [PERSON] в спричинені шкоди. Як встановлено з матеріалів справи, відповідно до висновку № 05/14/25.02.2019 від 08 квітня 2019 року, найбільш ймовірною причиною виникнення даної пожежі є занесення стороннього джерела запалювання із ззовні невстановленою особою (особами) із використанням ініціаторів горіння. (т.9 а.с. 99-104) Згідно відповіді СВ Білгород - Дністровський відділ поліції в Одеській області щодо інформації про стан кримінального провадження № 1201960240000412, зазначено, що кримінальне провадження закрито за п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України. (т.9 а.с. 103) Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 2. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Оскільки винні дії відповідача не доведені в ході судового розгляду справи, вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] на користь Держави в особі Міністерства оборони України матеріальну шкоду, завдану пожежею, у розмірі 4 005 299 грн - задоволенню не підлягають. Таким чином, на основі повно та всебічно досліджених доказів, у сенсі розуміння вимог чинного законодавства та застосування його до фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивача. Розподіл судових витрат Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За умовами ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи із доведеності та часткової обґрунтованості позовних вимог суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 3654 грн.

Outcome: partial