Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Подільського районного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради, треті особа без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що її баба [PERSON] , яка померла [INFO] , була власницею 1/3 частини квартири [ADDRESS] . При цьому, 1/4 частина вказаної квартири була нею приватизована, а, 1/12 її частина вказаної квартири перейшла у власність [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті її сина [PERSON] , який помер [INFO] . Баба позивачки [PERSON] склала заповіт, посвідчений 04.02.2020 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., відповідно до якого все належне їй на момент смерті майно заповіла позивачці. Постановою державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки оригінал правовстановлюючого документа на квартиру [ADDRESS] відсутній, а дублікат свідоцтва отримати неможливо без наявності письмової згоди всіх співвласників, які приймали участь в приватизації квартири. Отримати таку згоду від всіх співвласників квартири не вдалось, більше того, двоє з тих співвласників, що приймали участь у приватизації, померли. Таким чином, позивачка не може реалізувати своє право власності на нерухоме майно, яке у неї виникло в порядку спадкування, зокрема, не може здійснити державну реєстрацію такого права, що унеможливлює розпорядження вказаним майном. З огляду на викладене, позивачка, з метою захисту свого права, звернулася з даним позовом до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.09.2021 головуючим суддею у справі було визначено [PERSON] Ухвалою суду від 04.01.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. В ході підготовчого провадження ухвалою суду від 29.09.2022 задоволено клопотання представника позивача, витребувано з Центру надання адміністративних послуг Подільської РДА в м. Києві довідки про зареєстроване місце проживання третіх осіб у справі та у Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори копії спадкових справ щодо майна померлих [PERSON] та [PERSON] . Витребувані документи надійшли до суду та долучені до матеріалів справи. 18.11.2022 від відповідача у справі надійшов відзив на позовну заяву, у якому Київська міська рада просила розглянути справу відповідно до вимог чинного законодавства за відсутності їх представника. Від третіх осіб пояснень по суті справи не надходило. Ухвалою суду від 19.10.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2024 справу передано у провадження судді Подільського районного суду міста Києва Ковбасюк О.О., оскільки згідно з наказом № 4/02-02 від 11.01.2024 суддю [PERSON] відраховано зі штату Подільського районного суду міста Києва. Ухвалою суду від 21.01.2024 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження. 09.02.2024 представником позивача адвокатом Антоновим К.О. подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій він позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 14.11.1994 Відділом приватизації житла Подільської районної державної адміністрації, квартира [ADDRESS] , загальною площею 69,3 м2, була приватизована в рівних долях та належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тобто по 1/4 частині квартири кожному. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 30.06.2018 Відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ ум. Києві та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану. Відповідно до матеріалів спадкової справи №356/2018, заведеної державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І., встановлено, що на момент смерті [PERSON] йому належала 1/4 частка квартири [ADDRESS] , загальною площею 69,3 м2. Спадкоємцями померлого [PERSON] стали: - його мати [PERSON] , [INFO] - на 1/3 належної [PERSON] частини квартири; - його дочка [PERSON] , [INFO] - на 2/3 належної [PERSON] частини квартири, з урахуванням 1/3 частини спадщини, від якої відмовилась дружина спадкодавця [PERSON] . Таким чином, [PERSON] після смерті [PERSON] успадкувала 1/12 частину квартири, а [PERSON] - 1/6 частину квартири. Держаним нотаріусом Пилипчук О.І. видано свідоцтво про право на спадщину в розмірі 1/6 частини квартири [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину в розмірі 1/12 частини квартири [PERSON] не видавалось. Отже, судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] їй належала на праві власності 1/4 частина (приватизована) та 1/12 частина (успадкована), що разом складає 1/3 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 69,3 м2. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] склала заповіт, посвідчений 04.02.2020 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., реєстровий номер 3-104. Зі змісту заповіту встановлено, що все належне на момент смерті [PERSON] майно остання заповіла позивачці [PERSON] , [INFO] . Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 05.03.2020 Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального МУЮ (м. Київ) та витягом Державного реєстру актів цивільного стану підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . Як вбачається з матеріалів справи, позивачка 02.06.2020 звернулась до державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. із заявою про прийняття спадщини за заповітом з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, після чого нотаріусом було заведено спадкову справу №256/2020, копію матеріалів якої на ухвалу суду надано нотаріусом та долучено до матеріалів справи. 30.10.2020 до державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. із заявою про прийняття спадщини також звернулась інша онука померлої - [PERSON] , в заяві якої про прийняття спадщини вказано, що вона обізнана про факт складення заповіту [PERSON] , відповідно до якого спадкоємцем [PERSON] є позивачка [PERSON] , яка прийняла спадщину. 22.01.2021 державний нотаріус Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі позивачці [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 69,3 м2. Постанова мотивована тим, що в матеріалах спадкової справи відсутній правовстановлюючий документ на вказану квартиру, що відповідно до п. 4.15 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій перешкоджає видачі такого свідоцтва. Судом встановлено, що 07.12.2020 позивачка зверталась до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про видачу дубліката правовстановлюючого документа на квартиру [ADDRESS] , однак отримала відмову, мотивовану тим, що для видачі такого дублікату необхідна письмова згода всіх осіб, що брали участь приватизації житла. Таким чином, суд погоджується з доводами позивачки про те, що отримати означену згоду неможливо через смерть двох осіб, що брали участь у приватизації, а також за відсутності волевиявлення інших співвласників квартири. При цьому у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на квартиру, частка якої входить до складу спадщини, на яку претендує позивачка, остання з незалежних від неї причин не може реалізувати своє право на спадщину. При вирішенні даної справи суд керується наступними положеннями законодавства. Статтею 1216 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 ЦК вказує, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У статті 67 Закону України №3425-12 від 02.09.1993 «Про нотаріат» встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину. Письмова заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкування за законом відбувається у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини. При вирішенні питання спадкування за законом, враховуються такі юридичні факти, як: родинні стосунки (кровна спорідненість), шлюбні відносини, усиновлення (удочеріння), перебування на утриманні спадкодавця. Центральним субінститутом спадкування за законом є інститут черговості, який полягає в тому, що за загальним правилом кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування за відсутності бодай одного спадкоємця попередньої черги, обумовленого різними причинами: фізичною відсутністю, усуненням від права на спадкування, неприйняттям спадщини або відмовою від прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або неприйняття її. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. ЦК України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених ст. ст. 335, 376, 392 цього Кодексу. Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, як роз`яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено в статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.. (ч.1 ст.95 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на вищевикладене, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, а також достатність і взаємний зв`язок доказів,

Outcome: approved