Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою звернулася [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя. Позов обґрунтовує тим, що між позивачкою та відповідачем 28.07.2005 було укладено шлюб. Під час шлюбу ними було придбане наступне майно: квартира [ADDRESS] , право власності на яку належить відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу ВКС № 730821 від 31.01.2008 посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Бігун В.В.; автомобіль CHEVROLET AVEO 2008 року випуску, червоного кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить відповідачу [PERSON] з 18.10.2017 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ; земельна ділянка кадастровий номер 1412900000:04:000:2348, що розташована на землях Біленьківської селищної ради, що належить відповідачу на підставі Рішення 46/VII-5 від 10.10.2019. Вважає, що частка зазначеного майна належить позивачці на праві спільної часткової власності, оскільки воно набуте під час шлюбу. У зв`язку з чим просить суд: - визнати спільною власністю подружжя: квартиру [ADDRESS] , право власності на яку належить відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу ВКС № 730821 від 31.01.2008 посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Бігун В.В.; автомобіль CHEVROLET AVEO 2008 року випуску, червоного кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить відповідачу [PERSON] з 18.10.2017 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ; земельну ділянку кадастровий номер 1412900000:04:000:2348, що розташована на землях Біленьківської селищної ради, що належить відповідачу на підставі Рішення 46/VII-5 від 10.10.2019; - визнати за [PERSON] право власності на частку: квартири [ADDRESS] ; автомобіля CHEVROLET AVEO 2008 року випуску, червоного кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; земельної ділянки кадастровий номер 1412900000:04:000:2348, що розташована на землях Біленьківської селищної ради. Позивачка будучи належним чином повідомленою про дату, час та спосіб розгляду справи, в судовому засіданні участі не приймала, до суду направила заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та на їх задоволенні наполягає. Відповідач будучи належним чином повідомленим про дату, час та спосіб розгляду справи, в судовому засіданні участі не приймав, до суду надіслав заяву про розгляд справи за його відстуності та вказав, що проти задоволення позовних вимог позивачки [PERSON] не заперечує, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи, визнання відповідачем позову, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити в підготовчому засіданні. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив наступне. [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з 28.07.2005 перебувають в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу сторонами було придбане наступне майно: -квартира [ADDRESS] , право власності на яку належить відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу ВКС № 730821 від 31.01.2008 посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Бігун В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 375; -автомобіль марки CHEVROLET AVEO 2008 року випуску, червоного кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить відповідачу [PERSON] з 18.10.2017 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ; -земельна ділянка кадастровий номер 1412900000:04:000:2348, що розташована на землях Біленьківської селищної ради, що належить відповідачу [PERSON] на підставі Рішення № 46/VII-5 від 10.10.2019. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 273856964 від 08.09.2021 слідує, що спірна квартира [ADDRESS] є предметом іпотеки згідно договору іпотеки, серія та номер 382, виданий 31.01.2008, видавник Бігун В.В. , боржником за вказаним договором зазначений [PERSON] , іпотекодержателем - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Лайф Факторинг». Вирішуючи вказаний спір суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України). Згідно з ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року ?Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя?, вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст. 65 СК України). Таким чином вищевказаними нормами передбачено два режими майна подружжя - особиста приватна та спільна сумісна власність. Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми свідчать про презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Під час розгляду справи судом встановлено, що спільною сумісною власністю сторін є дійсно спірна квартира [ADDRESS] та автомобіль марки CHEVROLET AVEO 2008 року випуску, червоного кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на які зареєстроване за відповідачем [PERSON] . Натомість вказана квартира є предметом іпотеки згідно договору іпотеки, серія та номер 382, виданий 31.01.2008, видавник Бігун В.В. , боржником за вказаним договором зазначений [PERSON] . Стосовно вказаного факту суд зазначає наступне. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ч.6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя, шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Отже, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Тобто, якщо в іпотеку передано майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та на момент такої передачі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, то наступний поділ цього майна з визначенням часток кожного із подружжя, не припиняє іпотеку. Такий висновок узгоджується із положеннями статті 17 Закону України «Про іпотеку», в якій визначено підстави припинення іпотеки, якими є, зокрема, припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним (частина перша), а також передбачено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя). Оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як визначення часток подружжя у спільному сумісному майні, то поділ майна подружжя у такий спосіб не припиняє іпотеку й відповідно не порушує прав іпотекодержателя. Положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22. З огляду на викладене вище, та враховуючи визнання відповідачем позову, суд вважає, що визнання права власності за позивачкою на частку спірної квартири не суперечить закону та не порушує права іпотекодержателя. Таким чином, суд доходить висновку, що спільною сумісною власністю сторін є дійсно квартира [ADDRESS] та автомобіль марки CHEVROLET AVEO 2008 року випуску, червоного кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , а тому заявлені вимоги позивачкою в частині визнання за нею права власності на частку вказаної квартири та автомобіля є обгрунтованими та підлягають задволенню. Стосовно вимог щодо визнання спільною сумісною власністю сторін земельної ділянки кадастровий номер 1412900000:04:000:2348, що розташована на землях Біленьківської селищної ради, та визнання за позивачкою права власності на частку даної заемельної ділянки, суд зазначає слідуюче. Відповідно до Закону України "Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка" № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Статтею 57 СК України визначений вичерпний перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Так, відповідно п.5 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Так, у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року (включно) - земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; у період до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року - земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнається особистою приватною власністю чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Вказане узгоджується з правовими висновками, що викладені Верховним Судом у постанові від 31 серпня 2020 року в справі № 738/703/18 (провадження № 61-16877св19); у постанові від 12 серпня 2020 року в справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004 св 18); постанові від 24 квітня 2020 року в справі №622/999/16-ц (провадження № 61-1260св19). Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України "Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року зроблений Верховним Судом: у постанові від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18); у постанові від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18); у постанові від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18). Таким чином, якщо земельна ділянка була передана безоплатно у власність громадянинові відповідно до вимог ЗК України в період до 08.02.2011 чи після 12.06.2012, то режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється. Така земельна ділянка не підлягає розподілу як спільне сумісне майно подружжя, а має статус особистого майна. Суд звертає увагу на те, що згідно наданого позивачкою Рішення (Витяг) № 46/VII-5 від 10.10.2019 виданого Біленьківською селищною радою відповідачу [PERSON] передано безоплатно у власність земельну ділянку кадастровий номер 1412900000:04:000:2348, що розташована на землях Біленьківської селищної ради, для ведення особистого селянського господарства, при умові не використання ним свого права на безоплатну приватизацію земельної ділянки, право власності на яку 18.10.2019 відповідач зареєстрував за собою, що підтверджується відповідним Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 185787751 від 23.10.2019. Отже відповідачем [PERSON] вказана земельна ділянка отримана в особисту приватну власність. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вимоги ч.2 ст. 373 ЦК України передбачають, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що оскільки спірна земельна ділянка набута у власність відповідачем внаслідок безоплатної передачі із земель державної власності відповідно до вимог ЗК України після 12.06.2012, то режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється та розподілу вона не підлягає, а тому суд доходить висновку, що заявлені вимоги позивачки в цій частині задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою при зверненні до суду з вказаним позовом сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Враховуючи, що судом позовні вимоги позивачки задоволені частково щодо визання спільною сумісною власністю сторін квартири та автомобіля та визнання за останньою права власності на частку вказаної квартири та автомобіля, тобто на два спірних об`єкта, а на третій об`єкт - земельну ділянку судом відмовлено, а тому суд вважає, що розмір судового збору, який підлягає стягненю на користь позивачки становить 807,46 грн. (1211,20 / 3 х 2). Водночас, ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку із цим, враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, однак зважаючи на те, що судом позовні вимоги позивачки задоволені частково, суд доходить до висновку про можливість повернення позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, який розрахований судом пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 403,73 грн. З огляду на викладене, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню залишкові 50% понесених нею судових витрат в сумі 403,73 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial