Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

15 серпня 2023 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовна заява обгрунтована тим, що позивач є наймачем квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі ордера № 1694 від 13 травня 1993 року. За даною адресою зареєстровані відповідачі, але вони фактично не проживають у квартирі вже досить довгий час. Відповідачі не сплачують комунальні платежі, не проводять ремонти в квартирі, їхніх речей у помешканні немає, та і загалом вони не цікавляться станом квартири, а тому позивач, просить суд визнати відповідачів таким, що втратили право на користування даним житловим приміщенням. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 серпня 2023 року цивільну справу передано судді Шаповаловій К.В. Фактично матеріали справи передано судді 18 серпня 2023 року. Ухвалою суду від 22 серпня 2023 року позов було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 27 вересня 2023 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків. Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. 04 жовтня року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідачів. Ухвалою суду від 09 жовтня 2023 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд позовної заяви за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 21 листопада 2023 року на 11:00 год. У судовому засіданні 21 листопада 2023 року представником позивача було заявлено клопотання про виклик та допит свідків, яке було задоволене судом. Судове засідання було відкладено на 20 грудня 2023 року на 10:00 год. У судове засідання 20 грудня 2023 року з`явилися представник позивача [PERSON] та свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були допитані в даному судовому засіданні. Відповідачі до суду не з`явилися, відповідно до відомостей щодо трекінгу судових відправлень з сайту АТ "Укрпошта", поштові відправлення адресовані відповідачам на адресу місця реєстрації та адресу фактичного місця проживання, не були отримані адресатами. Судове засідання було відкладено на 25 січня 2024 року на 11:30 год. В судове засідання призначене на 25 січня 2024 року учасники справи не з`явилися, представником позивача було подано до суду заяву, у якій він зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити та просить проводити розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. Повістки адресовані відповідачам на адресу їх місця реєстрації: [ADDRESS] , та на адресу фактичного місця проживання (яка зазначена позивачем у позовній заяві): [ADDRESS] , повернулися до суду з відмітками "адресат відсутній за вказаною адресою". Окрім того смс-повідомлення із зазначенням інформації про час, дату та місце розгляду справи надсилалося відповідачу [PERSON] на номер телефону, який був зазначений позивачем у позовній заяві, та було отримано відповідачем 21 грудня 2023 року о 09:38 год в застосунку "Viber", про що свідчить відповідна довідка, яка міститься у матеріалах справи. Оголошення про виклик відповідачів до суду були розміщені на офіційному веб-сайті Судової влади України. Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Інформація про стан розгляду справи викладалась у відповідних процесуальних документах - ухвалах суду, які, відповідно до приписів Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень України оприлюднювались у цьому Реєстрі. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідачі не скористалися своїм процесуальним правом та не направили суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, доходить такого висновку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач користується квартирою за адресою: [ADDRESS] на підставі ордеру на житлове приміщення № 1694 від 13 березня 1993 року, який був виданий йому для проживання родиною: він, [PERSON] (дружина) та [PERSON] - син. (а.с.6). Відповідач [PERSON] є колишньою дружиною позивача, шлюб між якими був розірваний, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу, актовий запис № 482 від 22 липня 1997 року, серія [NUMBER] , яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції (а.с.12). Як зазначено у позовній заяві, [PERSON] (яка є колишньою дружиною позивача) та їх спільний син [PERSON] - відповідач 2, залишалися зареєстрованими у квартирі після розірвання шлюбу між сторонами. Крім того, від другого шлюбу у відповідачки [PERSON] народилася донька - [PERSON] , [INFO] , яку вона 25 грудня 2003 року зареєструвала в квартирі позивача без його відома, про що він дізнався випадково. Факт реєстрації у квартирі за адресою: [ADDRESS] відповідачів підтверджується даними з електронного реєстру територіальної громади м. Києва "ГІОЦ/КМДА" (ст. 48). У позові позивач зазначає, що відповідачі фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії свідоцтва про спадщину за законом від 12 квітня 2019 року [PERSON] прийняла спадщину після померлої [PERSON] , яка складається з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.24). Факт права власності відповідача [PERSON] на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] підтверджується також копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.26). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач є її чоловіком з 2006 року, після одруження вона переїхала проживати до нього у квартиру за адресою: [ADDRESS] . Квартира була пуста, у ній було лише декілька предметів мебелі. Свідок зазначила, що знає, що відповідач [PERSON] була колишньою дружиною позивача. у них є син [PERSON] (відповідач-2). На розлучення подала [PERSON] ( [PERSON] ) у 1997 році, а потім вийшла заміж за іншого чоловіка, забрала сина з собою та ніколи не збиралася повертатися назад, не намагалася поновити стосунки з позивачем. Син позивача- відповідач [PERSON] ніколи не приїзджав, вони між собою не спілкуються, речей відповідачів у квартирі немає. Перешкод у користуванні квартирою позивач колишній дружині та сину не чинив, не виганяв із квартири, [PERSON] пішла від позивача сама та вийшла заміж раніше, ніж позивач одружився на ній. Свідок [PERSON] вказала, що вона є сусідкою позивача. У 1992 році вони заїхали в квартиру, потім в будинку посилився позивач разом із колишньою дружиною [PERSON] ( [PERSON] ), у них народився син [PERSON] . Згодом вони розлучилися, [PERSON] забрала сина з собою. після того свідок [PERSON] не бачила, [PERSON] останній раз бачила маленьким. Також свідок вказала, що вона підписувала акти про не проживання відповідачів у квартирі, які долучалися позивачем до матеріалів справи. Свідок [PERSON] зазначив, що є сусідом позивача, знає його з першого дня як він почав проживати у будинку. Позивач проживав разом дружиною і сином, потім вони розлучилися, коли сину було років 6, так як колишня дружина [PERSON] зустріла іншого чоловіка. [PERSON] забрала сина та переїхала жити за іншою адресою. Свідок ніколи не бачив, щоб [PERSON] поверталася до позивача чи мала намір помиритись з позивачем, син також не приїжджав до батька. Вказав, що знає про те, що відповідачка [PERSON] прописала в квартирі свою доньку від іншого шлюбу. Чи є у квартирі речі відповідачів - він не знає. [PERSON] разом з дочкою він ніколи не бачив. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Як зазначалося, матеріалами справи підтверджується право найму позивачем квартири за адресою: [ADDRESS] та вселення його та членів його родини - відповідач 1 та 2 до такої квартири (ордер на вселення від 13 березня 1993 року). Поряд з цим, відповідч-3 [PERSON] немає жодного відношення до позивача, оскільки є донькою відповідача - 1 [PERSON] від іншого чоловіка. 3гідно із статтею 64 Житлового кодексу УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуватись нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно до статті 65 Житлового кодексу УРСР, наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Згідно із статтею 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За даними матеріалів справи, відповідачі на спірній житловій площі не проживають без поважних на те причин, не утримують її та не проявляє будь-якого інтересу з 1997 року, протилежного суду доведено відповідачами не було. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у добровільному порядку залишила житлове приміщення та не проживають за місцем реєстрації без поважних причин, що значно перевищує шестимісячний строк, встановлений статтею 71 ЖК України та протягом якого за тимчасово відсутньою особою зберігається право на жиле приміщення, а відповідач [PERSON] народилась вже після того як [PERSON] та [PERSON] залишили місце реєстрації та переїхали жити за іншою адресою, та ніколи не проживала у вказаній квартирі (протилежного суду відповідачами доведено не було). За наведених обставин у суду достатньо доказів та підстав для висновку, щоб визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, оскільки вони добровільно не проживають за адресою місця своєї реєстрації: [ADDRESS] понад шестимісячний строк, який можна відраховувати з 1997 року, та відсутні на спірній житловій площі без поважних на те причин. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами статтей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, отже позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved