Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому до [PERSON] , посилаючись на те, що з відповідачкою у справі він перебував в шлюбі, зареєстрованому 06 червня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №390. В період шлюбу у них народилися дві доньки: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2021 року шлюб між ними був розірваний. Позивач зазначив, що під час шлюбу вони з відповідачкою придбали автомобіль марки «Volkswagen CC», 2012 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який був зареєстрований на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на відповідачку. Посилаючись на те, що між ним та відповідачкою не досягнуто домовленості щодо поділу майна в добровільному порядку, позивач просив суд в порядку поділу спільного сумісного майна, стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію середньої ринкової вартості частки автомобіля «Volkswagen CC», 2012 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , в розмірі 186192 ,00 грн. Ухвалою суду від 30 червня 2023 року було відкрите провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 33). Ухвалою суду від 03 липня 2023 року накладено арешт на частину автомобіля «Volkswagen CC», 2012 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 35-36). Ухвалою суду від 13 вересня 2023 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] (а.с. 49-50). Ухвалою суду від 07 листопада 2023 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 97). Ухвалою суду від 31 січня 2024 року клопотання позивача про призначення експертизи було залишено без задоволення (а.с. 125-126). Позивач та його представник, діючий за ордером від 31 січня 2024 року в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи були повідомлені відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали через канцелярію суду заяву про підтримання позову та слухання справи за їх відсутністю (а.с. 122, 123). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час і місце слухання справи була повідомлена відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 117, 119). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору- [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с.118). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Малиновського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 8 Сімейного кодексу України та главою 26 книги третьої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 06 червня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №390, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.8). В період шлюбу у сторін народилися дві доньки: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.9,10). Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2021 року шлюб між ними був розірваний (а.с. 12). Судом встановлено, що в період шлюбу сторони придбали автомобіль марки «Volkswagen CC», 2012 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який був зареєстрований на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на відповідачку, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 12 червня 2019 року (а.с.11). Згідно інформації Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області від 31 серпня 2023 року 04 липня 2023 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у ТСЦ №5152 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області, автомобіль марки «Volkswagen CC», 2012 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , був зареєстрований на праві власності за [PERSON] , із закріпленим номерним знаком [NUMBER] (а.с.43,70-71). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Згідно ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Тлумачення ст.61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Згідно зі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже суд вважає, що оскільки автомобіль марки «Volkswagen CC», 2012 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] був придбаний у період шлюбу , то кожна із сторін має право на частину спірного автомобіля. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, яка може бути надана лише за його згодою. Згідно висновку експерта транспортно - товарознавчої експертизи №51/23-Е від 30 жовтня2023 року середньо ринкова вартість автомобіля марки «Volkswagen CC», 2012 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , складає 372384,00 грн. (а.с. 87-95). Автомобіль марки Volkswagen CC», 2012 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] є неподільною річчю, а тому позивач, як співвласник автомобіля має право на отримання грошової компенсації вартості його частки, яка згідно висновку експерта транспортно - товарознавчої експертизи №51/23-Е від 30 жовтня 2023 року по визначенню середньо ринкової вартості автомобіля марки «Volkswagen CC», 2012 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , складає 186192,00. Присудження одному із співвласників грошової компенсації замість його частки у праві спільної часткової власності на спадкове майно, допускається відповідно до вимог статті ст. 364 ЦК України лише за його згодою. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки спірного автомобіля є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Судовий збір у справі складає 2730,92, які повністю сплачені позивачкою при зверненні до суду. Оскільки позовні вимоги задоволенні у повному обсязі, то судовий збір необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки (а.с. 1).

Outcome: approved