Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

22 грудня 2023 року до суду представник позивача звернулась із даним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що [PERSON] з 15.10.2001 року працює на підприємстві відповідача на різних посадах, у структурному підрозділі «Вагонне Депо Мудрьона» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», а з 03.01.2006 р. працює ковалем 5 розряду. За період з 2017-2020 роки він перебував у щорічних відпустках, користуючись правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення. Однак йому не була доплачена допомога на оздоровлення в сумі 1095 грн. за 2017 рік, в сумі 1520,50 грн. за 2018 рік, в сумі 1771,75 грн. за 2019 рік, в сумі 1976,75 грн. за 2020 рік, внаслідок чого йому не була доплачена допомога на оздоровлення загалом в сумі 6364 грн., яка досі не виплачена позивачу. Вважав, що відповідач свідомо порушив умови щодо виплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення, встановлені п. 3.1.15 Колективного договору на 2015-2016 роки, укладеного між адміністрацією ВСП «Вагонне Депо Мудрьона» та профспілковою організацією ВСП «Вагонне Депо Мудрьона», схваленого на конференції трудового колективу 19.03.2015 року. При цьому дія Колективного договору була продовжена у 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 році до укладання колективного договору з АТ «Укрзалізниця». Так за п. 3.1.15 Колективного договору встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Відповідно до спільної Постанови керівництва СП «Вагонне Депо Мудрьона» регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови ППО ВСП «Вагонне Депо Мудрьона» РВ «Придніпровської залізниці» від 14.04.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 року замість мінімальної зарплати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плата та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Крім того Постановою керівництва ВСП «Вагонне Депо Мудрьона» та ППО ВСП «Вагонне Депо Мудрьона» від 16.06.2021 року постановлено внести зміни до колективного договору СП «Криворізька дистанція захисних лісонасаджень», а саме: п. 3.1.15 викласти в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу її на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року». Однак, аналізуючи зміст зазначеної постанови, очевидно, що застосування виплати у розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб все одно є нижчим ніж розмір мінімальної заробітної плати, як це вимагає п.3.1.15 діючого Колективного Договору, тобто погіршує становище працівників підприємства, прийнята не в порядку чинного законодавства. Так згідно з п. 1.4 Колективного договору зміни та доповнення до колективного договору, які не погіршують соціального та економічного становища працівників вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін та затверджуються на спільному засіданні керівництва залізниці і профспілки, а всі інші - на конференції трудового колективу. Отже, вказані постанови повинні були прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., тому була більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому не створює юридичних наслідків щодо її застосування в частині виплати допомоги на оздоровлення. На підставі викладеного просила суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] 6364 грн. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення та 2500 грн. витрат на правову допомогу. Щодо строку давності вказувала, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Законом від 01.07.2022 року була скасована норма ч. 2 ст. 233 КЗпП, яка до цього діяла, на підставі чого з 19 липня 2022 року встановлено, що право звернутись із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Посилаючись на положення ст. 58 Конституції України та ст. 3 ЦПК вважала, що поширення дії Закону України від 01.07.2022 року стосовно строку звернення до суду на правовідносини, що виникли, продовжувалися та звершилися до часу набрання таким законом чинності, по даній справі суперечитимуть правовій визначеності та не підлягають застосуванню. Представники відповідача, АТ "Укрзалізниця", які були належним чином повідомленими про наявність даного позову [PERSON] про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, не скористались своїм правом на подання відзиву на позов. Ухвалою суду від 27 грудня 2023 року при відкритті провадження у справі судом було визначено проводити розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Від представника позивача, [PERSON] , та позивача, [PERSON] , подано клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Від представників відповідача не надходило заперечень проти проведення розгляду справи без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 10 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців. За ч. 1 ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. На підставі ст. 13 КЗпП у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.). Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до ст. 18 КЗпП положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників. За ч. 2 ст. 97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. На підставі ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. За ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] працює з 15 жовтня 2001 року по теперішній час в Акціонерному товаристві «Українська залізниця», що підтверджується трудовою книжкою позивача, зокрема, з 3 січня 2006 року ковалем 5 розряду структурного підрозділу «Вагонне Депо Мудрьона» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». За розрахунком структурного підрозділу «Вагонне Депо Мудрьона» щодо зарплати за жовтень 2017 року [PERSON] вбачається, що останній отримав матеріальну допомогу в сумі 2105 грн. при виході у відпустку. За розрахунком структурного підрозділу «Вагонне Депо Мудрьона» щодо зарплати за червень 2018 року [PERSON] вбачається, що останній отримав матеріальну допомогу в сумі 2202,50 грн. при виході у відпустку. За розрахунком структурного підрозділу «Вагонне Депо Мудрьона» щодо зарплати за червень 2019 року [PERSON] вбачається, що останній отримав матеріальну допомогу в сумі 2401,25 грн. при виході у відпустку. За розрахунком структурного підрозділу «Вагонне Депо Мудрьона» щодо зарплати за серпень 2020 року [PERSON] вбачається, що останній отримав матеріальну допомогу в сумі 2746,25 грн. при виході у відпустку. З матеріалів справи вбачається, що за п. 3.1.15 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та профспілковим комітетом на 2015-2016 роки структурного підрозділу «Вагонне Депо Мудрьона», прийнятого на конференції трудового колективу 19 березня 2015 року, передбачено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. При цьому згідно із п. 1.4 Колективного договору зміни і доповнення до Колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників дистанції, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні керівництва та профспілки, а всі інші на конференції трудового колективу. Крім того на підставі витягів з протоколів спільного засідання від 18 січня 2017 року, 5 січня 2018 року, 2 січня 2019 року, 11 січня 2020 року керівництва структурного підрозділу «Вагонне Депо Мудрьона» та профспілкового комітету структурного підрозділу «Вагонне Депо Мудрьона» було подовжено дію чинного Колективного договору СП «Вагонне Депо Мудрьона» РФ «Придніпровська залізниця» на 2017 рік, на 2018 рік, на 2019 рік та на 2020 рік відповідно. Натомість, на підставі пп. 3, 5 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року, за спільною постановою керівництва структурного підрозділу «Вагонне Депо Мудрьона» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і ППО структурного підрозділу «Вагонне Депо Мудрьона» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» від 14.04.2017 року, було постановлено застосовувати з 01.04.2017 року у діючому Колективному договорі структурного підрозділу «Вагонне Депо Мудрьона» замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Також за постановою від 16 червня 2021 року № Пр.-3 керівництва структурного підрозділу «Вагонне Депо Мудрьона» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та голови ППО структурного підрозділу «Вагонне Депо Мудрьона» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» було внесено зміни до п. 3.1.15 Колективного договору СП «Вагонне Депо Мудрьона» РФ «Придніпровська залізниця», на підставі яких при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за посадою, котру обіймає працівник, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 1 січня звітного року. Суд вказує, що за ч. 2 ст. 19 КЗпП якщо роботодавець порушив умови колективного договору, профспілки, що його уклали, мають право надсилати роботодавцю подання про усунення цих порушень, яке розглядається у тижневий строк. У разі відмови усунути порушення або недосягнення згоди у зазначений строк профспілки мають право оскаржити неправомірні дії або бездіяльність посадових осіб до суду. Правові і організаційні засади функціонування системи заходів по вирішенню колективних трудових спорів (конфліктів) і спрямований на здійснення взаємодії сторін соціально-трудових відносин у процесі врегулювання колективних трудових спорів (конфліктів), що виникли між ними врегульовано Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)». Так відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо а) встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; б) \~ \~ \~ \~укладення чи зміни колективного договору, угоди; в) виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; г) невиконання вимог законодавства про працю. За ст. 3 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» уповноважений найманими працівниками на представництво орган є єдиним повноважним представником найманих працівників до моменту припинення такого спору (конфлікту). На підставі\~ст.\~7\~Закону України\~«Про порядок\~вирішення колективних\~трудових спорів\~(конфліктів)»\~розгляд колективного\~трудового спору\~(конфлікту)\~здійснюється примирною\~комісією та трудовим арбітражем. Колективні трудові спори, на відміну від індивідуальних - це спори непозовного провадження між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин. А тому, до таких спорів застосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)». Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року по справі № 479/58/19 та підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 01.10.2019 року по справі № 916/2721/18. Натомість, у даному випадку має місце позов [PERSON] , предметом якого є вирішення питання порушення законних прав та інтересів позивача через недоотримання ним матеріальної допомоги на оздоровлення з вини відповідача на підставі умов діючого колективного договору, оскільки він не оскаржує його умов та не просить їх змінити, а також розгляд справи проводиться без залучення профспілкової організації для захисту інтересів позивача, внаслідок чого суд відкидає посилання представника відповідача на наведені правові позиції Верховного Суду, оскільки зроблені ним висновки стосуються інших правових обставин, тому такий спір підпадає під юрисдикцію даного суду. Отже, суд, розглянувши справу, встановив, що у 2017-2020 роках позивачу при наданні відпусток надавалась за його заявою матеріальна допомога на оздоровлення відповідно до п. 3.1.15 Колективного договору, які є чинними, яка відповідно повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати такої матеріальної допомоги. Однак в порушення Колективного договору матеріальна допомога на оздоровлення позивачу надавалась частково протягом 2017-2020 років, тобто в розмірі, що не відповідає розміру, встановленому умовами вказаного Колективного договору. Так суд зазначає, що за Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2000 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723 грн., а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2325 грн. На підставі Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173 грн., а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2401,25 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4723 грн., а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2627,50 грн. Отже, сума недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення [PERSON] за вказаний період з боку відповідача становить загалом 6364 грн. ((3200 2105) + (3723 2202,50) + (4173 2401,25) + (4723 2746,25) = 6364). До такого висновку суд приходить враховуючи, що прийняття 14.04.2017 року спільної постанови керівництва СП «Вагонне Депо Мудрьона» РФ «Придніпровська залізниця» та ППО СП «Вагонне Депо Мудрьона» РФ «Придніпровської залізниці» про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийнята не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., що було більше за 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, тому при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню саме п. 3.1.15 Колективного договору СП «Криворізької дистанції захисних лісонасаджень», враховуючи зміст п. 1.4 вказаного Колективного договору. Так само прийняття 16 червня 2021 року спільної постанови керівництва СП «Вагонне Депо Мудрьона» РФ «Придніпровська залізниця» і ППО СП «Вагонне Депо Мудрьона» РФ «Придніпровської залізниці» про застосовування замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 1 січня звітного року» є також діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийнята не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 6000 грн., що було більше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 1 січня звітного року, тому при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню саме п. 3.1.15 Колективного договору СП «Криворізької дистанції захисних лісонасаджень», враховуючи зміст п. 1.4 вказаного Колективного договору. При цьому\~судом враховано,\~що за ч. 1 ст. 9 КЗпП умови трудових договорів, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, внаслідок чого вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагає судової процедури визнання їх недійсними. За п. 3 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» було встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. На підставі п. 5 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» було встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Однак суд не приймає до уваги посилання на п. 3, 5 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», оскільки за ст. 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Також за ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Суд при цьому наголошує, що положення Конституції України є нормами прямої дії. Отже, проаналізувавши у сукупності наведені положення Конституції України та ст. 9 КЗпП, суд дійшов висновку, що нові закони, які погіршують становище працівників, зокрема, призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття таких законів, договорами про працю відповідно не мають зворотньої сили. Так відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., тоді як прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1600 грн. Таким чином Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» погіршив становище позивача та інших працівників підприємства відповідача щодо розміру матеріальної допомоги, звузивши право на таку матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги. Аналогічне співвідношення мінімальної заробітної плати по Україні відносно до прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, було встановлено Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік», Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік», Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік». Отже, набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» безсумнівно потягло зміну реального розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, про що зазначено було судом. Таким чином на підставі наведеного обґрунтування вбачається висновок, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» не створює юридичних наслідків щодо застосування Колективного договору в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення визначається в даному випадку Колективним договором, умовами п. 3.1.15 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, за письмовою заявою в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, оскільки прийнята 14.04.2017 року спільна постанова керівництва СП «Вагонне Депо Мудрьона» РФ «Придніпровська залізниця» і голови первинної профспілкової організації СП «Вагонне Депо Мудрьона» РФ «Придніпровської залізниці», а також спільна постанова адміністрації СП «Вагонне Депо Мудрьона» РФ «Придніпровська залізниця» та голови первинної профспілкової організації СП «Вагонне Депо Мудрьона» РФ «Придніпровська залізниця» від 16 червня 2021 року про застосовування замість мінімальної заробітної плати, як розрахункових величин для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» та «двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 1 січня звітного року» відповідно, були прийняті з порушенням вимог Колективного договору, тому не підлягають застосуванню при визначенні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення позивачу. Виходячи з наведеного обґрунтування, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо невиплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення протягом 2017-2020 років у загальному розмірі 6364 грн. є неправомірними. Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Дніпровського апеляційного суду від 3 лютого 2022 року по справі № 177/1110/21. Крім того згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить: основна заробітна плата, що є винагородою за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата, що є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку суду, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, тому матеріальну допомогу на оздоровлення можна розглядати в контексті структури заробітної плати. Аналогічна правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року по справі № 760/14696/16-ц та від 10 лютого 2021 року по справі № 143/179/19. Однак, при цьому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] все ж не підлягають задоволенню, виходячи з наступного вмотивування. Так на підставі ч. 2 ст. 233 КЗпП (в редакції до змін від 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Натомість, відповідно до ст. 233 КЗпП (в редакції від 19 липня 2022 року) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, за якою із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Також суд зазначає, що за п. 1 Прикінцевих положень КЗпП під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину. Так суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року. Суд звертає увагу на те, що за ст. 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. На підставі п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказано, що встановлені ст. 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Таким чином суд зазначає, що [PERSON] був належним чином обізнаний про суми нарахованої йому матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2020 роки, отримавши відповідні розрахункові листи за місяць надання вказаної допомоги, тому повинен був бути обізнаним саме в такий момент, що він недотримує сум матеріальної допомоги на оздоровлення за такий період. Отже,\~при вирішені\~даного трудового\~спору тримісячний\~строк звернення\~до суду\~для позивача\~слід обраховувати\~з 19\~липня 2022\~року,\~тобто з\~часу внесення\~змін до\~ст.\~233\~КЗпП,\~оскільки до\~19\~липня 2022\~року він мав право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком. В той\~же час\~на підставі\~п.\~1\~Прикінцевих положень\~КЗпП строки,\~визначені ст.\~233\~КЗпП,\~були продовжені\~на строк\~дії карантину,\~введеного для запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), тому для [PERSON] початок обрахунку тримісячного строку на подання заяви для вирішення даного трудового спору до суду обраховується з 1 липня 2023 року. В той же час, оскільки тримісячний строк для звернення до суду із даним позовом для [PERSON] сплив 1 жовтня 2023 року, позивачем не було наведено жодних поважних причин для його поновлення, а з повідомлення позивача про суми, нараховані йому в якості матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2020 роки, минуло більше року. Отже, враховуючи викладене вмотивування, суд зауважує, що строк звернення до суду за вирішенням трудового спору за ст. 233 КЗпП у даному випадку [PERSON] , який звернувся до суду лише 22 грудня 2023 року, був пропущений позивачем. Таким чином суд не приймає до уваги доводи, викладені представником позивача, що на звернення позивача до суду з даним позовом не обмежується строком, що прямо суперечить чинній редакції ст. 233 КЗпП. При цьому суд вказує, що безпідставне є посилання представника позивача на норми ст. 3 ЦПК, які регулюють застосування процесуального права, в той час, коли спір стосується вирішення спору в сфері матеріального права. Так само суд відхиляє посилання представника позивача на положення ст. 58 Конституції України, оскільки в даному випадку не йде мова про зворотну дію Закону України від 1 липня 2022 року, яким було внесено зміни до ст. 233 КЗпП, а тому саме з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми ст. 233 КЗпП в чинній редакції, що відповідатиме принципу правової визначеності. На підставі вказаного вмотивування, суд дійшов переконання, що внаслідок пропуску позивачем строків звернення до суду за вирішенням трудового спору незалежно від заяв сторін про застосування строків за ст. 233 КЗпП у задоволенні позову [PERSON] до АТ «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення слід відмовити. Враховуючи, що суд повністю відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог, то витрати позивача на професійну правничу допомогу у сумі 2500 грн. не підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] .

Outcome: dismissed