Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим будинком до відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 12.12.2017 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Відповідач [PERSON] звернулась в суд із зустрічним позовом про визнання житлового будинку по [ADDRESS] загальною площеню 48 кв. м, житловою 32,2 кв. м об`єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділ. Ухвалою суду від 09.02.2018 року позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] , визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі. 20.03.2018 року представником позивача за первісним позовом [PERSON] подано відзив на зустрічний позов та цього ж числа представником відповідача [PERSON] подано відзив на первісний позов. 24.04.2018 року представником позивача [PERSON] подана заява про уточнення позовних вимог, судом вирішено питання про витребування доказів. Ухвалою суду від 23.10.2018 року у справі призначені авто товарознавча, судова оціночно-будівельна та інженерно технічна експертизи. Провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 03.09.2020 року провадження у справі відновлено. 10.11.2020 року представником позивача [PERSON] подано заперечення на висновок експерта та заява про залишення без розгляду частини позовних вимог. Ухвалою суду від 10.11.2020 року позов позивача [PERSON] в частині вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим будинком залишено без розгляду. Ухвалою суду від 14.06.2021 року за клопотанням представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача залучено АТ «Укргазбанк». Ухвалою суду від 31.01.2022 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті. 21.12.2023 року в судове засідання від представника позивача [PERSON] - адвоката Шинкарьова О.О. надійшла заява про відмову позивача від його вимог у первісному позові та відсутність у позивача [PERSON] вимог до відповідача [PERSON] . Відповідно до норм п.1 ч.2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитись від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Ухвалою суду від 21.12.23 року закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна у зв`язку з відмовою позивача від позову, згідно з п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Таким чином у справі № 405/7250/17 судом розглядаються вимоги за зустрічним позовом позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про визнання житлового будинку по [ADDRESS] загальною площею - 48 кв.м. житловою площею -32,2 кв.м. об`єктом спільної сумісної власності подружжя та здійснення поділу спільної власності (спільного майна подружжя) у рівних ідеальних частинах з часткою житлового будинку по [ADDRESS] кожному. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги зустрічного позову підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені в позову та просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову [PERSON] , надав суду письмові заперечення та посилаючись на викладені в них обставини, просив відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Статтею 15 ЦК України кожній особі надане право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Згідно ч. 1 п.3 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Пунктом п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто та майно набуте за договором дарування. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час спільного проживання, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й гой факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що позивач була зареєстрована та проживала разом із відповідачем у будинку за [ADDRESS] з 22.08.2001 року, що підтверджується записом у домові книзі (а.с.7-12 т.1). 29.09.2001 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25.09.2017 року (справа № 405/1422/17, провадження 2/405/342/17). Як зазначає позивач на час переїзду до відповідача нею було відчужено частину будинку, що знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується архівною довідкою ОКП «КООБТІ» від 09.08.2007 року № 14-5. Судом також встановлено, що 08.08.2001 року відповідач [PERSON] на підставі свідоцтва про спадщину, посвідченого державним нотаріусом Першої кіровоградської державної нотаріальної контори Звіздун Н.К., отримав у спадок жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , що належав спадкодавцю на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку посвідченого 10.08.1968 року та зареєстрованого Кіровоградським бюро технічної інвентаризації 02.09.1986 року за № 20963/118. Жилий будинок цегляний, загальною площею жилою площею 32,5 кв.м., має надвірні будівлі: вбиральня «Е», погріб «3,3», л. кухня «Б.б», лазня «В», сарай «Д, Ж», басейн, в.колонка, замощення, огорожа, розташований на земельній ділянці. Як зазначає позивач за час проживання та за рахунок коштів із відчуженої квартири нею здійснювалось кардинальне поліпшення, перепланування, розбудова та реконструкція будівель і споруд домоволодіння будинку [ADDRESS] . Вказані позивачем обставини підтверджуються дозволом Управління містобудування, архітектури, екології та земельних відносин від 07.10.2005 року за № 3817 в якому зазначено, що на підставі рішення міськвиконкому від 24.12.2003 року № 1699 на будівництво (самовільно розпочате) гаража літ. «О», розм. 4,05х7,0 м, душової літ. «К» розм. 1,7х1,4 м, сараїв літ. «Н» розм. 2.4х2.2 м, літ. «М» розм. 2.2х2.64 м та реконструкцію житлового будинку літ. «Ааа1а2» загальною площею (після реконструкції) 49,9 кв.м. в тому числі житловою площею 33,2 кв.м. в домоволодіння згідно з свідоцтвом про право на спадщину від 08.08.2001 року № 2-2938.(а.с.42 т. 1). Висновком судового експерта Лесів С.О. № 4683/18-27/3410-3412/20-27 від 26.08.2020 року підтверджується, що будинок по [ADDRESS] реконструйовано та поліпшено. Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину від 08.08.01р., загальний житловий будинок цегляний, загальною площею - 32, 5 кв.м., а згідно технічного паспорту та огляду будинку загальна площа складає - 104,5 кв.м. Згідно ч.3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Суд критично оцінює пояснення представника відповідача [PERSON] щодо неналежності та недопустимості висновку судового експерта Лесіва С.О. № 4683/18-27/3410-3412/20-27 від 26.08.2020 року через проведення з порушенням вимог проведення експертизи та вважає його належним та допустимим доказом, оскільки проведений акредитованим судовим експертом Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за ухвалою Ленінського районного суду міста Кіровограда. При проведенні експертизи досліджувались матеріали даної цивільної справи № 405/7250/17, в експертному висновку, експертом зазначено, що 12.03.2020 року в присутності сторін: [PERSON] та [PERSON] проведено огляд домоволодіння, що знаходиться по [ADDRESS] . Тобто відповідач був присутній при огляді експертом спірного будинку і ніяких зауважень у нього не виникало. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У підготовчому засіданні, 31.01.2022 року представником відповідача за зустрічним позовом адвокатом Шинкарьовим О.О. не заявлялось клопотання про проведення будь-яких експертиз, 27.01.2022 року ним долучено до матеріалів справи технічний паспорт виготовлений ОКП КООБТІ 20.12.2021 року, який внесений до реєстру будівельної діяльності за реєстраційним № ТІ:12768-7364-4336-8460 та витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 292816348 від 28.12.2021 року, реєстраційний номер нерухомого майна 2547040135040. Суд зазначає, що на час виготовлення вказаних документів існував спір, що знаходився на розгляді суду та існував висновок експерта про спірне нерухоме майно. Згідно ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Крім зазначеного, відповідачем за зустрічним позовом не надано ніяких фактичних доказів підтвердження внесення ним особистих коштів на покращення та благоустрій будинку. Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісно власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною четвертою статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Відповідно до переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію Постанови КМ України від 07.06.2017 року № 406 «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає в експлуатацію» відносяться роботи з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, а також нежилого будинку, будівлі, споруди, приміщення в них, виконання яких не передбачає втручання в огороджувальні та несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування - щодо об`єктів з незначними (ССІ), з середніми (СС2) наслідками, заміна покрівлі будівель і споруд згідно з будівельними нормами без втручання в несучі конструкції, реконструкція, капітальний ремонт, технічне переоснащення внутрішніх систем. Отже на час спірних правовідносин будинок що знаходиться по [ADDRESS] був перепланований та покращений за рахунок коштів внесених Позивачкою та введений в експлуатацію. Тому є всі підтвердження визнання спірного будинку сумісною власністю подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати в розмірі сплаченого нею судового збору в сумі 640,00 грн. та 4 000,00 грн., при зверненні в суд та підтверджені квитанціями (т. 1 а.с. 27а, 27б). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати в сумі 8 580,00 грн. сплачених нею за проведення експертизи (т. 2 а.с. 184).

Outcome: approved