Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 24.11.2021 року між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до п.1.1. зазначеного договору, до його підписання, позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 189 476 грн. 00 коп., а позичальник зобов`язався повернути позику у визначений договором строк. Факт передачі коштів підтверджується не лише підписанням сторонами договору, а й наявністю підписаною власноруч позичальником [PERSON] розписки про отримання коштів, яка, відповідно до п.5 договору, підтверджує безспірність заборгованості та прострочення виконання зобов`язання. Згідно з пунктом 4 Договору позики від 24.11.2021 року, [PERSON] зобов`язується повернути йому позику в строк до 28 лютого 2022 року за наступним графіком: до 30 листопада 2021 року - 47 370,00 грн.; до 31 грудня 2021 року - 47 370,00 грн.; до 31 січня 2022 року - 47 370,00 грн.; до 28 лютого 2022 року - 47 366,00 грн. Місцем повернення позики та виконання договору сторонами було визначено місто Кривий Ріг, вулиця Ольховська, будинок 2 «О». Проте, станом на 12.10.2023 року, боржницею проведено лише часткове погашення першого платежу по договору, а саме 09.03.2022 року повернуто 10 000,00 грн. Таким чином, заборгованість відповідачки становить 179 476 грн. 00 коп. На його неодноразові вимоги відповідачка не реагує, до цього часу суму позики по договору позики від 24.11.2021 року не повернула. Під будь-яким приводом ухиляється від виконання свого обов`язку, а останнім часом взагалі не відповідає на дзвінки, що змушує його звернутись до суду за захистом порушених прав та інтересів. Відповідно до п.6 договору позики від 24.11.2021 року, укладеного між ним та відповідачкою, в разі прострочення повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від несплаченої суми боргу, індекс інфляції та 5% річних. Згідно п.7 договору позики від 24.11.2021 року, у випадку прострочення повернення позики на строк понад 30 (тридцять) календарних днів від зазначеного у п.4 або у п.7 строку, позичальник повинен додатково сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20% суми простроченого платежу, що не звільняє позичальника від інших штрафних санкцій та від повернення основного боргу (наданої позики). Таким чином вважає, що розмір неустойки, інфляційних втрат та відсотків річних за договором позики від 24.11.2021 року за період з 01.12.2021 року по 23.02.2023 року складає 4 571 грн. 53 коп., з яких: пеня - 2 004 грн. 47 коп.; відсотки річні -1 051 грн. 22 коп.; інфляційні втрати -1 515 грн. 84 коп. Розрахунок штрафу, передбаченого п.7 договору позики від 24.11.2021 року ним не проводився. Враховуючи вищевикладене, просить суд стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики від 24.11.2021 року в сумі 179 476 грн. 00 коп., неустойку, інфляційні втрати та відсотки річних в сумі 4 571 грн. 53 коп., з яких: пеня - 2 004 грн. 47 коп.; відсотки річні - 1 051 грн. 22 коп.; інфляційні втрати -1 515 грн. 84 коп., та сплачений ним судовий збір. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на Інтернет порталі «Судова влада України», відзив на позовну заяву не надала. Згідно ст.280 ЦПК у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом, 24 листопада 2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики. Відповідно до п.1 договору позики, в порядку та умовах визначених цим договором, позикодавець до підписання цього договору передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 189 476,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк. Пунктом 2 договору позики передбачено, що позика надана позикодавцем позичальнику готівкою. Згідно п.3 договору позики, позика є безпроцентною. Відповідно до п.4 договору, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в строк до 28 лютого 2022 року, за графіком: 47370,00 грн. до 30 листопада 2021 року; 47370,00 грн. до 31 грудня 2021 року; 47370,00 грн. до 31 січня 2022 року; 47366,00 грн. до 28 лютого 2022 року. Отримання грошових коштів позичальником, підтверджується копією розписки, написаної власноруч відповідачкою [PERSON] , відповідно до якої, вона отримала від [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 189476,00 грн. та зобов`язалась повернути борг до 28 лютого 2022 року. Також, зазначена розписка містить підтвердження того, що вона написана відповідачкою [PERSON] власноруч без будь-якого морально, психологічного чи фізичного тиску та відповідає її внутрішній волі та волевиявленню. Згідно п.4.2, 4.4 договору позики, після повернення позики в повній сумі, позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого зобов`язання. Як зазначає позивач, станом на 12.10.2023 року, відповідачкою частково сплачено суму боргу у розмірі 10000,00 грн., залишок неповернутої позики становить 179 476 грн. 00 коп. Відповідно до п.6 договору позики, в разі прострочення повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від несплаченої суми боргу, індекс інфляції та 5% річних. Згідно із розрахунком, наданим позивачем, сума боргу за договором позики становить 184047,53 грн., з яких: 179476,00 грн. - основний борг за договором; 2004,47 грн. пеня; 1051,22 грн. 5% річних; 1515,84 грн. інфляційні втрати. Даний розрахунок відповідачкою не оскаржувався. Докази про сплату [PERSON] на користь [PERSON] залишку боргу в розмірі 179476,00 грн. на час постановлення рішення в матеріалах справи відсутні. У відповідності до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів. В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Враховуючи те, що 24.11.2021 року між сторонами було укладено договір позики, відповідачка отримала грошові кошти у борг, що підтверджується написаною нею розпискою, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договорів та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даного договору. Згідно ч.2 ст.545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання. У ст.545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. На підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачем [PERSON] надано суду копії договору позики та розписки. Відповідно до ч.3 ст.1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як зазначає позивач, відповідачкою частково погашено заборгованість за договором позики у сумі 10000,00 грн., решта боргу залишається не сплаченою. Частиною 1 ст.546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою; правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ч.1 ст.547 ЦК України); різновидом неустойки є пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1,2 ст.549 ЦК України). Так, відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зроблено висновок, що «за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 24 листопада 2021 року в розмірі 179476,00 грн., а також пеня в розмірі 2004,47 грн., 5% річних в розмірі 1051,22 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1515,84 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов задоволено повністю, а тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1840,48 грн.

Outcome: approved