Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

22.11.2023 до суду надійшла позовна заява ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Вінницької обласної дирекції АБ «Укргазбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за прострочення виконання зобов`язання. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.05.2012 р. між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 5-Ф/2012. Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 22.05.2014 року у справі №141/453/14-ц позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено у повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором за період з 25.05.2012 по 10.01.2014 в розмірі 364 906,44 грн. Обставини щодо укладення кредитного договору, щодо отримання кредитних коштів за кредитним договором, щодо порушення умов кредитного договору, щодо розміру заборгованості за кредитним договором встановлено зазначеним рішенням суду від 22.05.2014, що набрало законної сили, а тому відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Однак, стягнута за рішенням суду заборгованість до цього часу відповідачем не погашена в повному обсязі. Так, на виконання рішення суду від 22.05.2014 [PERSON] було здійснено часткове погашення заборгованості, а саме внесено 22.09.2016 грошові кошти у розмірі 131377,90 грн, 31.03.2017 грошові кошти у розмірі 1000,00 грн, 26.09.2018 грошові кошти у розмірі 42000,00 грн, що у загальній сумі становить 174377,90 грн. Таким чином, за порушення виконання грошових зобов`язань зі сплати заборгованості за кредитним договором, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача три відсотки річних у розмірі 30273,79 грн та інфляційні втрати у розмірі 83954,36 грн за період з 12.03.2017 по 23.02.2023, що у загальному розмірі становить 114228,15 грн, а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2684,00 грн. Ухвалою суду від 30.11.2023 провадження у справі № 141/871/23 відкрито та з врахуванням вимог ст. 274 ЦПК України розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін 28.12.2023, зобов`язано позивача в порядку ст. 83 ЦПК України надати суду у строк до 22.12.2023 докази сплати відповідачем заборгованості за укладеним кредитним договором № 5-Ф/2012 від 25.05.2012 та докази сплати заборгованості за прострочення виконання зобов`язання в порядку ст. 625 ЦК України, а також зобов`язано відповідача в порядку ст. 83 ЦПК України надати суду у строк до 22.12.2023 докази погашення заборгованості за укладеним кредитним договором № 5-Ф/2012 від 25.05.2012 та докази сплати заборгованості за прострочення виконання зобов`язання в порядку ст. 625 ЦК України. Судове засідання, призначене на 28.12.2023, було відкладено на 30.01.2024, у зв`язку із задоволенням клопотання відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи з метою залученням до участі у справі адвоката. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання 30.01.2024 не з`явився, повноважного представника до суду не направив, відзив на позов не подав, причини поважності неявки суду не повідомив, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Також згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, з`ясувавши думку представника позивача, з урахуванням конкретних обставин справи № 141/871/23, а також наявності доказів своєчасного та належного повідомлення відповідача про час, день та місце розгляду справи, доходить висновку про можливість розгляду справи №141/811/23 за відсутності відповідача. У судовому засіданні 30.01.2024 представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, та просила суд позов задовольнити повністю. Суд, заслухавши пояснення представника позивача Михайлишеної Л.Л., розглянувши матеріали справи № 141/871/23, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Заочним рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 22.05.2014 року у справі № 141/453/14-ц позов ПАТ АБ «Укргазбанк» до [PERSON] про дострокове повернення частини кредиту та стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено у повному обсязі. Стягнуто достроково з [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 5-Ф/2012 від 25 травня 2012 року в розмірі 364 906,44 грн, вирішено питання розподілу судових витрат. Рішення суду набрало законної сили 07.06.2014. Так, згідно рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 22.05.2014, між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] 25 травня 2012 року було укладено кредитний договір № 5-Ф/2012, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику невідновлювальну відкличну кредитну лінію із загальним лімітом 372300,00 грн. У банківській виписці за період з 25.05.2012 по 04.10.2023 відображено рух коштів по рахунку № [NUMBER] [PERSON] , зокрема, щодо знятих коштів та коштів, які були внесені відповідачем на погашення використаних. Так, з метою погашення боргу за кредитним договором № 5-Ф/2012 від 25 травня 2012 року на виконання рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 22.05.2014 відповідачем 22.09.2016 внесено грошові кошти у сумі 131377,90 грн, 31.03.2017 внесено грошові кошти у сумі 1000,00 грн, 26.09.2018 внесено грошові кошти у сумі 42000,00 грн, що в загальному розмірі становить 174377,90 грн. Отже, станом на 26.09.2018 несплаченою залишилась сума в розмірі 190 528,54 грн, яку відповідач так і не сплатив станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом. За вказаних обставин, у зв`язку із простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 5-Ф/2012 від 25 травня 2012 року та невиконанням рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 22.05.2014 у повному обсязі позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 інфляційні втрати у розмірі 83954,36 грн та 3% річних у розмірі 30273,79 грн, що у загальному розмірі становить 114228,15 грн. Визначаючись щодо встановлених обставин та заявлених позовних вимог, суд керується наступним. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як убачається зі змісту ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Як установлено судом, 22.05.2014 заочним рішенням Оратівського районного суду Вінницької області у справі № 141/453/14-ц стягнуто достроково з [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 5-Ф/2012 в розмірі 364 906,44 грн. Зазначене рішення суду набрало законної сили 07.06.2014. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум (постанова Великої Палати Верховного Суду України від 04 червня 2019 року в справі №916/190/18, п.64). Також у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Отже, у випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Частина друга статті 625 ЦК України визначає, що 3 % річних (чи інший розмір, визначений договором) визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку % річних за основу має братися саме прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Такий правовий висновок, викладений, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Отже, враховуючи невиконання відповідачем грошового зобов`язання, розмір якого визначений рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 22.05.2014 у справі № 141/453/16-ц, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи № 141/871/23, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за прострочення виконання грошового зобов`язання (за період з 12.03.2017 по 23.02.2022) у загальному розмірі 114228,15 грн, з яких інфляційні втрати в сумі 83954,36 грн та 3% річних в сумі 30273,79 грн, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. При цьому, суд погоджується із розрахунками інфляційних втрат та 3% річних за період з 12.03.2017 по 23.02.2022, здійсненими позивачем у позовній заяві, та вважає їх вірними з урахуванням установлених судом фактичних обставин справи № 141/871/23 та доказів часткового погашення заборгованості (в загальному розмірі 174377,90 грн) відповідачем згідно рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 22.05.2014. Натомість, належних та допустимих доказів на спростування обставин, зазначених у позові, зокрема, доказів щодо неправильності нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних, доказів погашення заборгованості у повному обсязі за укладеним кредитним договором № 5-Ф/2012 від 25.05.2012 згідно рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 22.05.2014, а також доказів сплати заявленої до стягнення позивачем заборгованості у загальному розмірі 114228,15 грн за прострочення виконання зобов`язання в порядку ст. 625 ЦК України, відповідачем суду не надано та матеріали справи №141/871/23 не містять. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з урахуванням положень статті 141 ЦПК України, а також повного задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 2684,00 грн.

Outcome: approved