Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 12.02.2010 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 23.01.2013 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 24.01.2014 року стягнуто з відповідача аліменти на її користь на утримання дитини в розмірі 500,00 грн. щомісячно, починаючи з 17.12.2013 року і до досягнення дитиною повноліття. З 02.11.2015 року виконавчий лист про стягнення з відповідача аліментів перебуває на примусовому виконанні, станом на 01.03.2023 року відповідач має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 71 238,76 грн. Як зазначає позивач, відповідач ухиляється від сплати аліментів з 2015 року, за останній рік аліменти взагалі не сплачував, не забезпечує дитині необхідного харчування, не купує одяг, іграшки, книги, не забезпечує медичного догляду, лікування дитини, не відвідує дитину та не спілкується з нею, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умови для отримання дитиною освіти. З урахуванням наведеного, позивач вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача буде доцільним та відповідатиме інтересам дитини, оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо дитини. Крім того, позивач вказує на те, що відповідач офіційно працевлаштований, має постійний заробіток, є власником земельної ділянки, яку здає в оренду та отримує дохід. Проте, аліменти він сплачував нерегулярно, а останній рік не сплачує взагалі. Аліменти у розмірі 500,00 грн., стягнуті судом у 2014 році, не відповідають потребам дитини, яка також потребує посиленого харчування для відновлення здоров`я після перенесеного у 2021 році хірургічного втручання. Відтак, позивач вважає необхідним збільшити розмір аліментів і визначити його у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000,00 грн. на місяць з індексацією стягуваних сум відповідно до закону. Посилаючись на викладене, позивач просила задовольнити її вимоги. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 24.03.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалами Деснянського районного суду м.Києва від 13.06.2023 року та від 03.07.2023 року витребувано з Головного управління Державної податкової служби у м.Києві інформацію про доходи [PERSON] за період з лютого 2022 року по лютий 2023 року. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.07.2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду в загальному порядку. 19.10.2023 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] , відповідно до якої нею уточнено позовні вимоги в частині збільшення розміру аліментів та визначено такий розмірі в сумі 3000,00 грн. щомісячно з індексацією стягуваних сум відповідно до законом, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилась, надавши клопотання, в якому позовні вимоги підтримує, просить розглядати справу без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач, в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України, про причину неявки суд до відома не поставив. Судові повістки, що направлялися на його адресу за зареєстрованим місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання. Порядок вручення судових повісток визначено ст.ст.128, 130 ЦПК України, а також п.п.99, 100, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року. Таким чином, повідомлення відповідача про час розгляду справи за адресою зареєстрованого місця проживання здійснювалося відповідно до вимог закону. Крім того, Верховний Суд у постанові № 922/1714/18 від 17 квітня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, зазначив, що дії відповідача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася йому судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, є свідомими,спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи. Виходячи з цього, порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки, обізнаність відповідача про знаходження справи в провадженні суду та її предмет, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним, а тому вважає можливим розглянути справу в заочному порядку, проти чого не заперечувала представник позивача у своєму клопотанні. За даних обставин суд вважав за можливе провести заочний розгляд справи за правилами Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, проти чого не заперечувала позивач у своїй заяві. Представник третьої осіб в судове засідання не з`явився, надавши суду листа, в якому просить розглядати справу в її відсутність. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, заслухавши думку малолітньої дитини, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.02.2010 року, від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 23.01.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 24.01.2014 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 500,00 грн. щомісячно, починаючи з 17.12.2013 року і до досягнення дитиною повноліття. З 15.04.2022 року позивач перебуває у шлюбі з [PERSON] . Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 25.09.2023 року, складеного головним державним виконавцем Деснянського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ), з часу відкриття виконавчого провадження з виконання судового рішення про стягнення аліментів відповідач аліменти сплачує нерегулярно та не у повному обсязі, має тривалі часові проміжки з несплати аліментів, внаслідок чого станом на 31.08.2023 року має заборгованість в розмірі 73 902,24 грн. Згідно висновку Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації № 102/03/38-2995 від 04.07.2023 року, державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Позивач просить задовольнити її вимоги в повному обсязі, вказуючи на те, що відповідач жодним чином не приймає участі у житті дитини, нехтує покладеними на нього обов`язками, матеріально дитину не забезпечує, не проявляє до неї жодного інтересу, повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, а розмір аліментів, що стягуються з відповідача, є недостатнім для належного утримання дитини. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє часткове підтвердження під час судового розгляду. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції, про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Згідно з частиною восьмою статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України, орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція прав людини) (пункт 47 рішення Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в цьому випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції прав людини і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке, у свою чергу, не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд, з однієї сторони, має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції прав людини. З іншої сторони, обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення права неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Статтею 8 Конвенції прав людини гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції прав людини, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського суду у справі «Хант проти України»). Європейський суд у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Разом з тим у рішенні Європейського суду у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Таким чином, при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту. Також, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21), Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків». ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасувало лише правовий зв`язок між ним та його дітьми, підтвердило відсутність фактичного духовного зв`язку між батьком та дітьми. За змістом статті 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Так, згідно висновку Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації № 102/03/38-2995 від 04.07.2023 року, державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] пояснили, що батька дитини вони не бачили, донька сторін має гарні відносини із вітчимом - другим чоловіком позивача. В судовому засіданні заслухано думку дитини - [PERSON] , яка зазначила, що відповідача вона бачила 8 років тому. Випадково вона побачила батька на початку весни 2023 року, він пройшов мимо. Батько з нею не спілкується, не вітає на дні народження. З вітчимом у неї гарні відносини і вона не проти того, щоб він був її його батьком. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що відповідач з дитиною взагалі не спілкується, не турбується про неї, свої обов`язки зі сплати аліментів виконує неналежним чином. Також, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що він виконує свої батьківській обов`язки або не може їх виконувати з поважних причин. Таки чином, аналізуючи встановлені вище обставини в сукупності з наведеними правовими нормами, суд приходить до висновку про те, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини є взагалі відсутньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. При цьому суд звертає увагу на те, що відсутні будь-які докази того, що з боку позивача відповідачу створювались будь-які перешкоди у спілкуванні з дитиною. Відтак, суд вважає встановленим той факт, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, не піклується про неї, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дитини, як складову частину виховання. Вищевказані встановлені обставини свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя. Таким чином, врахувавши конкретні обставини справи, якнайкращі інтереси дитини та її думку, суд приходить до висновку про застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача в цій частині обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що відповідач від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини ухиляється, нехтує батьківськими правами, не піклується про дитину, не вживає заходів для вирішення питання виконання батьківських обов`язків по її вихованню. Що ж стосується вимог позивача про збільшення розміру аліментів, то суд дійшов наступних висновків. Так, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 24.01.2014 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 500,00 грн. щомісячно, починаючи з 17.12.2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 25.09.2023 року, складеного головним державним виконавцем Деснянського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ), з часу відкриття виконавчого провадження з виконання судового рішення про стягнення аліментів відповідач аліменти сплачує нерегулярно та не у повному обсязі, має тривалі часові проміжки з несплати аліментів, внаслідок чого станом на 31.08.2023 року має заборгованість в розмірі 73 902,24 грн. З вказаного розрахунку також вбачається, що з липня 2017 року нарахування розміру аліментів здійснюється відповідно до вимог ст.182 СК України, тобто в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом статей 150, 180 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з положеннями статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з частиною першої статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи зміст ст.ст.181,192 СК України, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Так, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. У статті 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Аналізуючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову, передбачених ст.192 СК України. Суд не приймає до уваги твердження позивача в обґрунтування вимог на те, що розміру стягнутих аліментів недостатньо для утримання дитини, а матеріальний стан відповідача після постановлення рішення про стягнення аліментів покращився, оскільки вказані твердження не доведені належними доказами по справі. Так, суд не приймає на увагу твердження позивача, що відповідач має значний дохід, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, передбачені ст.76 ЦПК України, які б підтверджували зазначені позивачем обставини. В той же час, з наданої на запит суду інформації щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майнових стан і доходи за період з І квартиру 2022 року по І квартал 2023 року вбачається, що з червня 2022 року відповідач працевлаштований в ТОВ «Вікторія Лайтінг», розмір заробітної плати становить в середньому 7000,00 грн. Суд вважає, що сума вказаного доходу не є значною. Судом відхиляються і посилання позивача на наявність у відповідача земельної ділянки та отримання доходів від передачі її в оренду, оскільки у наданій інформації з Державного реєстру відсутні відомості про такий вид доходу, а надана позивачем Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна датована 02.11.2021 року, в той час, як з даним позовом позивач звернулась до суду в березні 2023 року. Також в матеріалах справи відсутні докази матеріального стану позивача та стану її здоров`я як на час звернення з позовом про стягнення аліментів, так і на час звернення з позовом про збільшення розміру аліментів, що унеможливлює вирішити питання щодо їх змін, які впливають на збільшення розміру аліментів на утримання дитини. Посилання позивача про те, що розмір аліментів, які стягнуті з відповідача є недостатнім, оскільки дитина навчається, потребує посиленого харчування для відновлення здоров`я в зв`язку із перенесеним хірургічним втручанням не є підставою для перегляду розміру аліментів, оскільки ст.192 Сімейного кодексу України не передбачає в якості підстави для збільшення розміру аліментів зазначені обставини. Суд зауважує, що хірургічне втручання мало місце у 2021 року і відсутні будь-які підтверджуючі документи, що з того періоду по даний час за станом здоров`я дитина потребує особливого харчування, лікування тощо. Крім того, в разі наявності витрат, зумовлених станом здоров`я дитини СК України передбачено механізм участі батьків у таких витратах, в тому числі і шляхом пред`явлення позову про стягнення додаткових витрат. Відтак, доказів того, що після ухвалення рішення про стягнення аліментів у відповідача покращилося матеріальне становище або змінились обставини, визначені ст.192 СК України, що дають підстави для збільшення розміру аліментів, позивачем суду не надано і судом враховано, що на даний час розмір аліментів визначається державним виконавцем відповідно до положень ст.182 СК України. Також, позивачем не надано і доказів зміни її матеріального чи сімейного стану, стану її здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у збільшенні розміру аліментів. Інші доводи позивача (витрати лікування, посилене харчування для відновлення здоров`я тощо) не можуть бути прийняті судом, оскільки не відносяться до безумовних підстав для збільшення розміру аліментів, встановлених ст.192 СК України. Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що належних доказів в обґрунтування позову в цій частині не надано, суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] про збільшення розміру аліментів. Інші доводи позивача в цій на висновки суду не впливають та підстав для задоволення цих вимог не дають. За правилами статей 2, 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог позивача про позбавлення відповідача батьківських прав та відмовляє в задоволенні інших вимог через їх недоведеність. Оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги, то відповідно до ст.141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн. за задоволену вимогу про позбавлення батьківських прав. Оскільки ж у задоволенні позовних вимог про збільшення розміру аліментів відмовлено, позивач була звільнена від сплати судового збору за цю вимогу, а відповідач таких не поніс, то питання стягнення судового збору в цій частині не вирішується. На підставі викладеного,

Outcome: partial