Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

1. Описова частина. Короткий зміст позовних вимог. У червні 2023 року [PERSON] (надалі за текстом - «Позивач») звернувся до суду з даною позовною заявою до [PERSON] (далі - «Відповідач»), про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення (разом - «Сторони»). В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. 07.11.2009 року Позивач уклав шлюб із Відповідачем, який вони зареєстрували у Відділі реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському районі міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 229, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від даного шлюбу вони мають дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . 04.04.2023 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами, було розірвано. За час шлюб сторонами було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану нерухомість за спільною згодою Сторін було зареєстровано за Відповідачем. 04.09.2018 року Позивач зареєстрував своє місце поживання у даній квартирі. На початку 2022 року сторони, порадившись у колі своєї родини, вирішили подарувати квартиру своїй неповнолітній дитині - доньці [PERSON] , [INFO] . 28.01.2022 року у державного нотаріуса Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Карпусь І.О. Відповідачем за письмової згоди Позивача було укладено договір дарування відносно нерухомого майна, яким вона подарувала квартиру за адресою: [ADDRESS] , своїй неповнолітній дитині - доньці [PERSON] , [INFO] . Право власності на квартиру зареєстровано за неповнолітньою донькою сторін - [PERSON] . Відповідач проживає разом із донькою в указаній квартирі. 23.06.2022 року Позивач був зарахований до лав Збройних сил України, де проходив військову службу до 17.03.2023 року. У проміжок цього часу Відповідач, скориставшись тимчасовою та вимушеною відсутністю Позивача (проходження військової служби) за місцем його постійного та єдиного проживання, змінила замки до вхідних дверей та на даний час чинить Позивачу перешкоди у користуванні квартирою, не допускає останнього до квартири. Крім того, з моменту розірвання шлюбу Відповідач почала постійно чинити перешкоди Позивачу у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, налаштовувати доньку проти батька, забороняє їй бачитися з останнім та спілкуватися із ним. 06.05.2023 року, коли Позивач приїхав до свого місця проживання, то Відповідач безпідставно викликала на нього поліцію, до квартири його не допустила та особисті речі, які зберігаються в квартирі не віддає. У подальшому Позивач теж змушений був звернутися до Білоцерківського РУП ГУ НП у Київській області із заявою, в якій просив припинити протиправну поведінку Відповідача щодо недопущення його у квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивач з 04.09.2018 року і до цього часу зареєстрований у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , де постійно проживав спочатку як співвласник квартири, а потім як член сім`ї власника та законний представник своєї неповнолітньої дитини. Сам по собі перехід права власності на спірне житлове приміщення в січні 2022 року до неповнолітньої доньки Позивача [PERSON] , [INFO] , на думку Позивача, не вплинув на право останнього користуватися спірним нерухомим майном. З огляду на викладене Позивач просить суд: усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення [PERSON] у квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та надати ключі від вхідних дверей цієї квартири; стягнути з Відповідача понесені Позивачем судові витрати. Історія справи. Заяви та клопотання, позиції учасників справи. 08.06.2023 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення її недоліків (а.с. 27-28). 14.06.2023 року до канцелярії суду засобами електронного зв`язку від представника Позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (а.с. 31). 15.06.2023 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 34-35). 27.07.2023 року судове засідання у даній справі було відкладено задля повторного виклику Відповідача (а.с. 38). 28.08.2023 року до канцелярії суду представником Відповідача було подано відзив на позовну заяву, у якому остання просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначила, що Відповідач вважає пред`явлений позов безпідставним, а позовні вимоги - необґрунтованими. 30.08.2023 року судове засідання у даній справі було відкладено за клопотанням сторін (а.с. 46, 76, 78). 18.09.2023 року до канцелярії суду засобами поштового зв`язку від представника Позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій останній зазначив, що вважає відзив на позовну заяву необґрунтованим та безпідставними. Просив суд відхилити відзив на позовну заяву та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 85-87). 03.10.2023 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі у якості третіх осіб: [PERSON] та Орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області (а.с. 99, зворот). 07.11.2023 року судове засідання було відкладено задля повторного виклику представника Органу опіки та піклування - Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, явку сторін та представника Органу опіки та піклування - Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області визнано обов`язковою (а.с. 108, зворот). 20.12.2023 року судове засідання було відкладено за клопотанням представника Відповідача (а.с. 136-137, 149). 28.12.2023 року до канцелярії суду Органом опіки та піклування - Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області подано рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 12.12.2023 року №979 «Про вирішення судового спору щодо усунення перешкод у користуванні житлом малолітньої [PERSON] та вселення» (а.с. 159-160). 05.01.2024 року до канцелярії суду засобами поштового зв`язку від представника Позивача надійшла заява про застосування до Відповідача заходів процесуального примусу (а.с. 161-162). 23.01.2024 року та 31.01.2024 року до канцелярії суду від представника Позивача надійшли клопотання про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи (а.с. 164-165, 177-178). 31.01.2024 року до канцелярії суду представником Відповідача подано заперечення на клопотання Позивача від 19.01.2024 року про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи (а.с. 182-184). 31.01.2024 року до канцелярії суду представником Відповідача подано додаткові пояснення по справі, у яких останній просив суд відмовити Позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Із посиланням на рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 12.12.2023 року №979 «Про вирішення судового спору щодо усунення перешкод у користуванні житлом малолітньої [PERSON] та вселення» зазначив, що користування та вселення Позивача у житло, яке належить на праві власності малолітній [PERSON] буде шкодити її інтересам. Разом з цим пояснив, що Відповідач жодного разу не чинила перешкод у спілкуванні Позивача з дитиною. Наголосив, що Позивач має інше житло, аніж спірне. Так, йому на праві приватної власності належить квартира загальною площею 50,9 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Також, 11.09.2023 року Позивач набув собі у власність житлову нерухомість у вигляді купівлі квартири загальною площею 71,8 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 185-190). 31.01.2024 року у судовому засіданні Позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Надали пояснення, аналогічні за змістом позовній заяві та відповіді на відзив. Позивач пояснив, що з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України він проходив службу у складі одного з підрозділів територіальної оборони. Потім, у червні 2022 року його було призвано на військову службу до лав ЗСУ. З огляду на це дитина залишилася проживати з матір`ю - Відповідачем у даній справі. З ким буде проживати дитина ані органом опіки та піклування, ані судом не вирішувалося. Після повернення з військової служби Позивач не зміг потрапити до квартири, у якій мешкав, оскільки замки на дверях до неї було замінено. У квартирі залишилися його особисті речі, доступу до яких він не має. 06.05.2023 року він намагався потрапити у квартиру, утім не зміг цього зробити, оскільки Відповідач завадила йому у цьому та викликала поліцію. Більше спроб потрапити у квартиру він не здійснював, щоб нікому не зашкодити та уникнути звинувачень у незаконних діях, але він переконаний, що перешкоди існують. 31.01.2024 року у судове засідання Відповідач у черговий раз не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, доказів поважності причин неявки суду не надала. У судовому засідання Представник Відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Надав пояснення, аналогічні за змістом додатковим поясненням по справі. Зазначив, що на його думку у матеріалах справи відсутні докази здійснення Відповідачем перешкоджання Позивачу у користуванні спірною квартирою. Єдиного випадку, коли було це здійснено, а саме 06.05.2023 року, на його думку, недостатньо. У той день Відповідач дійсно не пустила Позивача у квартиру оскільки він був у нетверезому стані. Спірна квартира є власністю їхньої доньки, а тому Відповідач мала право вжити такі заходи. Наголосив, що докази, які було надано Позивачем, не підтверджують наявності перешкод у останнього у користуванні квартирою. Відповідач проживає разом із дитиною у спірній квартирі, але не 24 години на добу. Дитина відвідує школу місті Києві, у якому проживає разом із Відповідачем у квартирі, яку орендує співмешканець останньої. На вихідні вони приїжджають до міста Біла Церква, де проживають у спірній квартирі. Під час засідання комісії Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області вони про це не повідомили, оскільки їх про це не запитували. Представником Відповідача не оспорювалося факту реєстрації Позивача у спірній квартирі, а також того, що сторони перебували у шлюбі, який згодом було розірвано, що спільна донька є власником спірної квартири, а Позивач є членом сім`ї її власника. Не оспорювалося також факту перебування Позивача на службі в підрозділі територіальної оборони, а також у лавах ЗСУ. Не заперечував проти закінчення розгляду справи у цьому судовому засіданні, оголошення перерви вважав недоцільним. У судове засідання представник органу опіки та піклування не з`явся, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У матеріалах справи наявне клопотання представника Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області про здійснення розгляду справи без його участі (а.с. 134). Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлені наступні обставини. 07.11.2009 року Позивач уклав шлюб із Відповідачем, який вони зареєстрували у Відділі реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському районі міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 229, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 11). Від даного шлюбу вони мають дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 12). 04.04.2023 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/565/23 шлюб між сторонами, було розірвано (а.с. 13-14). За час шлюб сторонами було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану нерухомість за спільною згодою Сторін було зареєстровано за Відповідачем. 04.09.2018 року Позивач зареєстрував своє місце поживання у даній квартирі, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 09.05.2023 року №2023/003564499 (а.с. 10). 28.01.2022 року у державного нотаріуса Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Карпусь І.О. Відповідачем за письмової згоди Позивача було укладено договір дарування нерухомого майна, яким вона подарувала квартиру за адресою: [ADDRESS] , своїй неповнолітній дитині - доньці [PERSON] , [INFO] (а.с. 59-61). Право власності на спірну квартиру зареєстровано за неповнолітньою донькою сторін - [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою №11185482278 від 29.05.2023 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.01.2022 року №296953388 (а.с. 15-16, 58). У спірній квартирі зареєстровані Позивач, Відповідач та третя особа - [PERSON] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 08.05.2023 року №15.2-03/8153 (а.с. 54). Відповідач проходив військову службу в складі ЗСУ з 23.06.2022 року по 17.03.2023 року, що підтверджується витягом із наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 17.03.2023 року №80, листом [INFO] від 21.03.2023 року №82, витягом із наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 23.06.2022 року №24 (а.с. 17-18, 19, 179). В указаний період Позивач у спірній квартирі не проживав, що підтверджується довідкою ОСББ «Леваневського,74» від 07.05.2023 року №19/2023 (а.с. 57). Після повернення зі служби в лавах ЗСУ Позивач намагався потрапити до спірної квартири, утім через конфлікт із Відповідачем зробити йому це не вдалося, на підтвердження чого суду надано талон-повідомленням єдиного обліку №15233 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 07.05.2023 року, лист Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області від 15.05.2023 року №2769, заяву Відповідача від 07.05.2023 року на ім`я начальника Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області, довідку про результати розгляду звернення [PERSON] від 15.05.2023 року, довідку про результати проведення перевірки інформації, викладеної у заяві адвоката Семенюти Р.А. за фактом протиправних дій від 15.06.2023 року, лист Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області від 15.06.2023 року №3811 (а.с. 62, 63, 64, 65, 66-68, 88). Вищенаведені фактичні обставини підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами, крім того, визнані сторонами та у судовому засіданні не оспорювалися. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 12.12.2023 року №979 «Про вирішення судового спору щодо усунення перешкод у користуванні житлом малолітньої [PERSON] та вселення» орган опіки та піклування дійшов до висновку вважати недоцільним вселення [PERSON] у квартиру за адресою: [ADDRESS] , яке належить на праві власності його малолітній дочці [PERSON] , [INFO] . Ухвалюючи рішення орган опіки та піклування виходив з того, що Відповідач разом із донькою постійно проживають у спірній квартирі, а також із того, що між Позивачем та Відповідачем склалися неприязні стосунки і їхнє спільне проживання може негативно впливати на психоемоційний стан дитини (а.с. 159-160). Згідно з листом Гімназії №260 міста Києва Управління освіти Голосіївської районної в місті Києві Державної адміністрації від 12.01.2024 року №02-11/07 [PERSON] навчається в Гімназії №260 міста Києва. Дитина зарахована в 6-Б клас 10.08.2023 року. Фактична адреса проживання [PERSON] , яка зазначена в заяві про прийняття до закладу освіти, є: [ADDRESS] (а.с. 171). Відповідно до листа Білоцерківського ліцею-гімназії №12 Білоцерківської міської ради Київської області від 15.01.2024 року №06 [PERSON] навчалася у Білоцерківському ліцеї-гімназії №12 з 01.09.1918 року по 08.08.2023 року. Вибула 08.09.2023 року в гімназію №260 міста Києва (а.с. 172). Згідно з листом ОСББ «Леваневського,74» №4/2024 від 17.01.2024 року в квартирі [ADDRESS] малолітня [PERSON] не проживає з початку серпня 2023 року по даний час (а.с. 173). Позивачу на праві власності належить квартира, загальною площею 71,8 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та квартира, загальною площею 50,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29.01.2024 року №363603025 (а.с. 191-192). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов квартири [ADDRESS] , складеному 13.09.2023 року директором управляючої компанії ПП «Будбізнеспроект» [PERSON] , квартира в абсолютно непридатному стані для проживання, потребує значних капіталовкладень для створення мінімальних умов фізичного проживання людини (а.с. 94). 2. Мотивувальна частина. Вирішуючи дану справу суд керується наступними нормами процесуального та матеріального права України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). У рішенні від 16.07.2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У частині другій статті 64 ЖК України вказано, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України). Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України). Висновки суду. З аналізу наведених вище норм убачається, що будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Судом встановлено та сторонами не оспорювалося, що Позивач є членом сім`ї власника спірної квартири, а саме - її батьком, та у ній зареєстрований. За зареєстрованим місцем проживання Позивач був відсутній понад рік по причині проходження військової служби, тобто з поважних причин. Між сторонами, як між колишнім подружжям склалися неприязні стосунки. Разом з цим між сторонами наявний спір стосовно реалізації Позивачем його прав щодо користування спірним житлом. Щодо висновку органу опіки та піклування, закріпленому у рішенні Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 12.12.2023 року №979 «Про вирішення судового спору щодо усунення перешкод у користуванні житлом малолітньої [PERSON] та вселення», судом встановлено наступне. Відповідно до ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Ухвалюючи указане рішення орган опіки та піклування виходив з того, що Відповідач разом із донькою постійно проживають у спірній квартирі, а також із того, що між Позивачем та Відповідачем склалися неприязні стосунки і їхнє спільне проживання може негативно впливати на психоемоційний стан дитини. При цьому судом встановлено та сторонами не оспорювалося, що донька сторін разом із Відповідачем не здійснюють постійне проживання у спірній квартирі із серпня 2023 року, а проживають у місті Києві, де малолітня донька сторін відвідує заклад освіти. За таких обставин суд не може погодитися із указаним висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо обраного Позивачем способу захисту права. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі поданих сторонами доказів. При цьому суд ураховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 3, 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. А тому суд приходить до висновку про те, що обраний Позивачем спосіб захисту права є ефективним та відповідає приписам діючого законодавства України. Розподіл судових витрат. Відповідно до п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2147,20 гривень, сплату якого документально підтверджено (а.с. 1, 32). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved