Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

у листопаді 2021 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ПрАТ СК «Інтер-Поліс» про стягнення заборгованості за договором оренди транспортного засобу. Позовні вимоги мотивувала тим, що 23.09.2019 року між нею та ПрАТ СК «Інтер-Поліс» було укладено Договір оренди транспортного засобу марки Skoda моделі Fabia, реєстраційний номер [NUMBER] , посвідчений 23.09.2019 року Ільїною І.М., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, за реєстровим № 4282. Згідно Договору орендодавець надала в оренду орендарю страховій компанії вищевказаний транспортний засіб. Пунктом 1.2. Договору передбачено, що предмет оренди надається орендарю для експлуатації на території України. Згідно п. 2.1. Договору орендна плата складає 5 000,00 грн на місяць. Згідно п. 3.4.1. орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату, а саме до 5-го числа кожного місяця (п. 2.2. Договору). Вказала, що починаючи з липня 2020 року (за період з червня 2020 року по грудень 2020 року включно) страхова компанія порушила умови Договору та припинила сплачувати орендну плату, при чому транспортний засіб продовжував використовуватись орендарем відповідно до умов Договору, а дія Договору не припинялась. Станом на 31.12.2020 року (закінчення строку дії оренди) заборгованість ПрАТ СК «Інтер-Поліс» по орендним платежам перед нею склала 35 000,00 грн. Також зазначила, що відповідно до п. 3.4.2. саме орендар зобов`язаний здійснювати ремонт транспортного засобу та утримувати його в технічно справному стані. Внаслідок постійної експлуатації транспортного засобу в період дії Договору в грудні 2020 року транспортний засіб потребував негайних ремонтних робіт для його подальшого якісного та безпечного використання. Ці ремонтні роботи були сплачені нею самостійно, оскільки ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на неодноразові прохання в телефонному режимі відмовився виконувати п. 3.4.2. Договору та сплачувати ремонт. Відповідно до акту виконаних робіт та товарного чеку № 17, виданих 20.12.2020 року ФОП [PERSON] , сума ремонтних робіт склала 18 300,00 грн. У зв`язку з тим, що на усні переговори ПрАТ СК «Інтер-Поліс» стосовно порушень умов Договору не реагував позитивно, підтверджував свою заборгованість, але прямо відмовлявся її погасити, нею 11.09.2021 року цінним листом з описом вкладень було направлено ПрАТ СК «Інтер-Поліс» письмову вимогу (претензію), акти виконаних робіт за період несплаченого використання предмету оренди з червня 2020 року по грудень 2020 року включно, а також копію акту виконаних робіт та товарного чеку № 17 за ремонт транспортного засобу, виданих 20.12.2020 року ФОП [PERSON] . Проте, на дату подання позовної заяви на письмову вимогу (претензію) ПрАТ СК «Інтер-Поліс» не надало ані письмової, ані усної відповіді. Тому, просила суд позовні вимоги задовольнити та стягнути з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» суму заборгованості в загальному розмірі 58449,40 грн., з яких: 35 000,00 грн. орендна плата; 3 732,59 грн. інфляційні втрати; 1 416,81 грн. 3% річних; 18 300,00 грн. ремонтні роботи, а також 908,00 грн. судового збору. Ухвалою від 13.12.2021 року відкрито провадження з проведенням розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін на 23.03.2022 року (а.с. 43). 04.02.2022 року до суду надійшов зустрічний позов ПрАТ СК «Інтер-Поліс» до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна, в якому страхова компанія просила стягнути з [PERSON] на її користь 32200,00 грн. В обґрунтування зустрічного позову ПрАТ СК «Інтер-Поліс» вказало, що 23.09.2019 року між ПрАТ СК «Інтер-Поліс» та [PERSON] було укладено Договір оренди транспортного засобу. За умовами Договору [PERSON] надає, а ПрАТ СК «Інтер-Поліс» приймає у платне використання транспортний засіб Skoda, реєстраційний номер [NUMBER] , на строк з 01.10.2019 року по 31.12.2020 року з орендною платою у розмірі 5 000,00 грн. на місяць. Оплата послуг здійснюється до кожного 5 числа кожного місяця (п. 2.2. Договору) Виконуючи взяті на себе зобов`язання, ПрАТ СК «Інтер-Поліс» кожного місяця здійснювала оплату оренда транспортного засобу до травня 2020 року. В червні 2020 року ПрАТ СК «Інтер-Поліс» було встановлено, що [PERSON] було порушено умови договору, зокрема, транспортний засіб Skoda, реєстраційний номер [NUMBER] не було надано в оренду - не підписано акт прийому-передачі транспортного засобу та не надано автомобіль на баланс ПрАТ СК «Інтер-Поліс». Тому, вважало, що існують всі підстави для повернення [PERSON] в порядку ст. 1212 ЦК України грошових коштів в розмірі 32 200,00 грн., оскільки останні нею отримані без належної правової підстави. Тому, просило відмовити у задоволенні первісного позову, та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі (а.с. 51-62). Ухвалою від 06.06.2022 року призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 17.10.2022 року (а.с. 66-67). 17.10.2022 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 06.02.2023 року (а.с. 91). 06.02.2023 року зустрічний позов ПрАТ СК «Інтер-Поліс» прийнято до спільного розгляду із первісним позовом, у зв`язку із чим відкладеного підготовче засідання на 22.05.2023 року (а.с. 105-106). 22.05.2023 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 23.08.2023 року (а.с. 140). 22.05.2023 року від представника [PERSON] - адвоката Цимбалістого В.А. надійшов відзив на зустрічний позов, в якому останній заперечив про нього, посилаючись на його безпідставність та недоведеність. Вказав, що [PERSON] передала транспортний засіб в оренду ПрАТ СК «Інтер-Поліс» відповідно до умов Договору, тоді як позивач за зустрічним позовом намагається ввести суд в оману щодо вказаного факту, враховуючи те, що 23.09.2019 року між [PERSON] (Орендодавець) та ПрАТ СК «Інтер-Поліс» (Орендар), в особі представника Гордієнко О.Н., було укладено Договір оренди транспортного засобу. Представник ПрАТ СК «Інтер-Поліс» - Гордієнко О.Н. під час укладення Договору діяла від імені та в інтересах ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на підставі Довіреності, посвідченої 18.09.2019 року, Жуковою Ю.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 2002. Довіреністю ПрАТ СК «Інтер-Поліс» уповноважило [PERSON] на укладення і підписання договору оренди транспортного засобу, додаткових угод про внесення змін та розірвання договору оренди транспортного засобу, а також на вчинення усіх необхідних дій для такого роду повноважень. Отже, [PERSON] була уповноважена в тому числі, на приймання в оренду транспортного засобу від [PERSON] та підписання акту приймання-передачі. 01.10.2019 року між [PERSON] та ПрАТ СК «Інтер-Поліс», в особі представника [PERSON] , було складено акт приймання-передачі до Договору оренди транспортного засобу. Відповідно до акту, [PERSON] , директор МЦП в м. Харків, передала, а заступник директора міжрегіонального центру продажу [PERSON] на підставі довіреності прийняла у платне користування наступний транспортний засіб: легковий комбі-В, марки Skoda, модель Fabia, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER] , колір сірий, пробіг під час складання акту становить 124 850 км. [PERSON] додатково підтвердила вказані обставини щодо підписання Договору оренди, прийняття в користування від імені ПрАТ СК «Інтер-Поліс» транспортного засобу від [PERSON] та підпису акту приймання-передачі у своїх письмових показаннях, посвідчених 12.05.2023 року Корнійчук О.В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, за реєстровим № 3036. Зокрема, [PERSON] у своїх показах підтвердила, що була представником ПрАТ СК «Інтер-Поліс». На виконання своїх представницьких повноважень підписала з [PERSON] . Договір оренди, прийняла транспортний засіб в користування, що підтверджується підписаним нею актом приймання-передачі. Крім того, [PERSON] зазначила, що транспортний засіб дійсно використовувався в процесі діяльності ПрАТ СК «Інтер-Поліс» з 01.10.2019 року по 31.12.2020 року. Тому, транспортний засіб було передано за Договором ПрАТ СК «Інтер-Поліс» в тимчасове платне користування за відповідним актом, що спростовує твердження представника ПрАТ СК «Інтер-Поліс» про, нібито, відсутність акту та не передачу транспортного засобу в оренду. Зауважив, що представник ПрАТ СК «Інтер-Поліс» свідомо намагається ввести суд в оману щодо факту передачі транспортного засобу в оренду та приховує факт укладення акту. Щодо укладення актів про виконання робіт з оренди транспортного засобу, то зазначив, що в підтвердження факту використання транспортного засобу ПрАТ СК «Інтер-Поліс» між [PERSON] та ПрАТ СК «Інтер-Поліс» щомісячно укладались акти про виконання робіт згідно Договору оренди транспортного засобу від 23.09.2019 року. З актів про виконання робіт вбачається, що представник ПрАТ СК «Інтер-Поліс» приймав роботи з оренди транспортного засобу [PERSON] за відповідний період та не мав претензій до [PERSON] . Зазначене підтверджує підпис представника та ПрАТ СК «Інтер-Поліс» у відповідній графі акту. Отже, факт підпису ПрАТ СК «Інтер-Поліс» акту про виконання робіт згідно Договору оренди ще раз підтверджує факт передачі та використання ПрАТ СК «Інтер-Поліс» транспортного засобу протягом усього строку оренди. Також зазначив, що [PERSON] надає копії актів про виконання робіт згідно Договору оренди за окремий період на підтвердження власних доводів та спростування доводів ПрАТ СК «Інтер-Поліс». Надати акти за весь період дії Договору оренди [PERSON] наразі не має можливості, оскільки перебуває за кордоном. При цьому зауважив, що Договором оренди не передбачена обов`язковість складання актів виконаних робіт. Тому надані акти підтверджують власне факт передачі та використання ПрАТ СК «Інтер-Поліс» транспортного засобу, тоді як відсутність таких актів за певні періоди не спростовують вказані факти та не можуть бути підставою для відмови позивачу за первісним позовом у задоволенні вимог щодо стягнення з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» заборгованості з орендної плати. Щодо сплати орендної плати ПрАТ СК «Інтер-Поліс» зазначив, що сплата орендної плати ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на рахунок [PERSON] вкотре підтверджує, що ПрАТ СК «Інтер-Поліс» свідомо здійснювало оплату по Договору оренди за користування транспортним засобом. Тоді як твердження ПрАТ СК «Інтер-Поліс», що вказані оплати були без відповідних підстав, є намагання спотворити факти та ввести суд в оману щодо предмету спірних відносин. Тому, просив стягнути заборгованість за договором оренди транспортного засобу та відмовити в задоволенні зустрічного позову (а.с. 145-154). 29.09.2023 року до суду від ПрАТ СК «Інтер-Поліс» надійшла відповідь на відзив, в якій останнє просило задовольнити зустрічний позов, та відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі. Вказало, що ПрАТ СК «Інтер-Поліс» було виявлено порушення умов договору зі сторони [PERSON] , а саме: транспортний засіб не було передано в оренду, не підписано акт прийому-передачі транспортного засобу та не надано автомобіль на баланс страхової компанії. До того наданий позивачем за первісним позовом акт викликає сумніви в його достовірності, оскільки останній надається тільки на другий рік судового провадження, що викликає сумнів його достовірності, хоча є єдиним доказом передачі даного транспортного засобу відповідачу з зустрічним позовом. Окрім того даний акт не передавався Стороні даного Договору, у зв`язку з чим ПрАТ СК «Інтер-Поліс» про даний акт дізнається лише у судовому процесі. Також зазначило, що з даного акту вбачається, що [PERSON] передала [PERSON] на підставі довіреності транспортний засіб у платне користування, але невідомо до якого договору оренди надано даний акт від 01.10.2019 року, у зв`язку чим, на думку ПрАТ СК «Інтер-Поліс», транспортний засіб передавався [PERSON] , а не ПрАТ СК «Інтер-Поліс», тому акт прийому-передачі підтверджує, шо предмет спірного договору оренди не передавався ПрАТ СК «Інтер- Поліс», а передавався [PERSON] . Також, зазначило, що наданий позивачем за первісним позовом акт виконаний на додатку № 8 до Процедури створення та організації діяльності Управлінь | страхування ПрАТ СК «Інтер-Поліс», на якому у верхньому правому куті вказано, що даний документ повинен бути затверджений в.о. Голови Правління (Генеральний Директор) ПрАТ СК «Інтер-Поліс» Савчук В.Л. Водночас, на даному документі відсутні підпис та печатки в.о. Голови Правління (Генеральний Директор) ПрАТ СК «Інтер-Поліс» Савчук В.Л., що вказує лише на факт того, що даний акт виготовлено для спростування тез про відсутність взагалі цього акту, а не для підтвердження факту передачі транспортного засобу, тобто виготовлений (а.с. 157-158).) 26.06.2023 року через систему «Електронний суд» від представника [PERSON] - адвокат Цимбалістого В.А. надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній вказав про те, що відповідач вважає, що наведені позивачем у відповіді на відзив обставини не можуть спростувати чи заперечити обставин та доказів відповідача, подані у відзиві, враховуючи наступне. Зазначив, що висновки ПрАТ СК «Інтер-Поліс», викладені у відповіді на відзив, абсолютно необґрунтовані та не спростовують факту передачі [PERSON] транспортного засобу в користування ПрАТ СК «Інтер-Поліс», оскільки позивач за первісним позовом звернувся з вимогою про стягнення орендної плати, тоді як обов`язок відповідача за первісним позовом сплачувати орендну плату міститься саме в Договорі оренди, а не в Акті. Будь-які твердження позивача про сумнівність Акту не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, тому вказівки позивача на, нібито, «сумнівність» акту є лише припущенням представника позивача. Відповідач, у свою чергу, підтвердив факт передачі автомобіля у користування ПрАТ СК «Інтер-Поліс» і безпосереднім доказом - Актом, та супутніми доказами: показанням свідка та показами сплати орендної плати Позивачем. Зазначив, що твердження позивача про те, що Акт йому не передавався, не спростовують факт передачі транспортного засобу, що підтверджується підписом актів про виконання робіт згідно Договору оренди транспортного засобу та оплатою орендної плати. Вимога щодо нотаріального посвідчення договору оренди транспортного засобу за участю фізичної особи, встановлена ч. 2 ст. 799 ЦК України, відноситься саме до форми договору, а не до акту. Акт може складатись сторонами в простій письмовій формі. Крім того, в Акті чітко зазначені ідентифікатори транспортного засобу, який передано в оренду. В п. 1.1 Договору оренди зазначений саме цей транспортний засіб. Отже, Акт складено саме до Договору оренди, тоді як транспортний засіб передавався саме ПрАТ СК «Інтер-Поліс», а [PERSON] прийняла його від імені ПрАТ СК «Інтер-Поліс» як представник на підставі довіреності. Відповідач не може відповідати за бездіяльність посадових осіб позивача щодо не підписання та посвідчення акту. Тоді як відсутність підпису посадової особи та печатки позивача на акті не впливають на юридичну силу акту, оскільки його підписано представником по довіреності, яка була чинною на дату підпису Акту. Також взяття на баланс транспортного засобу це питання виключно бухгалтерського обліку позивача, на які відповідач не впливає. Взяття чи не взяття орендарем - юридичною особою транспортного засобу на баланс не впливає також на його обов`язок сплачувати орендну плату. До того ж, довіреністю ПрАТ СК «Інтер-Поліс» уповноважило [PERSON] на укладення і підписання договору оренди транспортного засобу, додаткових угод про внесення змін та розірвання договору оренди транспортного засобу, а також на вчинення усіх необхідних дій для такого роду повноважень. Отже, [PERSON] була уповноважена на вчинення усіх необхідних дій для виконання повноважень відповідно до предмету довіреності. Предметом довіреності є укладення договору оренду транспортного засобу. Отже приймання в оренду транспортного засобу від [PERSON] та підписання акту приймання-передачі є частиною дій (повноважень), які необхідно вчинити представникові для отримання автомобіля в оренду. Тому, просив відмовити в задоволенні зустрічного позову ПрАТ СК «Інтер-Поліс» та задовольнити первісний позов [PERSON] (а.с. 163-170). Ухвалою від 23.08.2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд по справі на 09.11.2023 року (а.с. 172). 09.11.2023 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 06.02.2024 року (а.с. 181). Позивач в судове засідання не з`явилась, представником останньої подана заява про розгляд справи за їх відсутності та проханням задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відповідач, який в установленому порядку повідомлявся про датку, час та місце судового розгляду, в судове засідання не звився, про причини неявки суд не повідомив. За змістом ст. ст. 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно з ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. ч. 1, п.п. 1-2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. Разом з тим, відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06.09.2007 року, заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Як зазначено вище, відповідач до суду не з`явився. Принципи цивільного процесу, змагальність та диспозитивність надають кожному учаснику процесу можливість самостійно розпоряджатися наданими йому законом процесуальними правами, в тому числі і правом брати участь в судових засіданнях. Неявка відповідача в судове засідання є його волевиявленням, проявом дії принципу диспозитивності. За ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах, зокрема, змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов`язками відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених ст. ст. 13, 44 ЦПК України, але зобов`язана здійснювати їх добросовісно. Враховуючи вищевикладене та розумність строків розгляду справи, суд, зважаючи на тривалий час перебування справи на розгляді в суді, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] (орендодавець) та ПрАТ СК «Інтер-Поліс» в особі [PERSON] , яка діє на підставі довіреності, посвідченої 18.09.2019 року ПН КМНО [PERSON] за реєстровим № 2002 (орендар) 23.09.2019 року укладено договір оренди транспортного засобу легковий комбі-В, марки Skoda, модель Fabia, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER] , колір сірий, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ільїною І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 4282 (а.с. 9). Відповідно до предмету вказаного договору відповідач прийняв платне користування транспортний засіб для використання за призначенням: для експлуатації на території України. Строк оренди установлюється з 01.10.2019 року до 31.12.2020 року. Строк може бути зменшено за згодою сторін (п. 1.3. договору). Предмет оренди вважається наданим в оренду і повернутим за договором оренди з моменту оформлення відповідного акту прийому-передачі (п. 1.4. договору). Згідно розділу 2 договору оренди орендна плата за транспортний засіб становить - 5 000,00 грн. на місяць Оплата послуг за договором здійснюється не пізніше 5-го числа кожного місяця. Згідно підп. 3.4.1. п. 3.4. договору орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату, а саме до 5-го числа кожного місяця (п. 2.2. Договору). Згідно підп. 3.4.2., 3.4.3. п. 3.4. договору орендар зобов`язаний здійснювати ремонт транспортного засобу та утримувати предмет оренди в технічно справному стані. Відповідно до акту приймання-передачі до договору оренди транспортного засобу від 01.10.2019 року орендодавець належним чином передав, а заступник директора міжрегіонального центру продажу [PERSON] на підставі довіреності прийняла у платне користування наступний транспортний засіб: легковий комбі-В, марки Skoda, модель Fabia, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER] , колір сірий, пробіг на час складання акту становить 124 850 км (а.с. 150). Згідно платіжних доручень № 10003 від 01.11.2019 року, № 10395 від 02.12.2019 року, № 10801 від 08.01.2020 року, № 11150 від 03.02.2020 року, № 11561 від 05.03.2020 року, № 11900 від 03.04.2020 року, № 12292 від 07.05.2020 року, № 12557 від 02.06.2020 року ПрАТ СК «Інтер-Поліс» сплачено на рахунок [PERSON] згідно договору загалом 32 200,00 грн.(а.с. 55-62). Згідно акту виконаних робіт від 20.12.2020 року та товарного чеку від 20.12.2020 року № 17 [PERSON] оплачені ремонтні роботи автомобіля, проведені ФОП [PERSON] , сума яких склала 18 300,00 грн. (а.с. 14-18). 11.09.2021 року [PERSON] цінним листом з описом вкладень було направлено ПрАТ СК «Інтер-Поліс» письмову вимогу (претензію), акти виконаних робіт за період несплаченого використання предмету оренди з червня 2020 року по грудень 2020 року включно, а також копію акту виконаних робіт та товарного чеку № 17 за ремонт транспортного засобу, виданих 20.12.2020 року ФОП [PERSON] (а.с. 10-13). Відповідь ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на письмову вимогу (претензію) [PERSON] матеріали справи не містять. Спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання ПрАТ СК «Інтер-Поліс» договору про оренду транспортного засобу в частині своєчасної сплати орендних платежів та виконання умов договору. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. У ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди. Частина 1 ст. 759 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до положень ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Пунктами 1, 4 ст. 285 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину страховою компанією не спростовано. Відповідно до ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, наявними у справі письмовими доказами наданими позивачем [PERSON] та дослідженими судом в їх сукупності підтверджено факт наявності між сторонами договірних правовідносин щодо оренди транспортного засобу. Як було встановлено судом, вартість оренди автомобіля складає 5 000,00 грн. на місяць. Згідно розрахунку позивача, станом на день подачі заяви до суду за відповідачем обліковується заборгованість за укладеним договором з орендної плати в розмірі 35 000,00 грн. за період з червня 2020 року по грудень 2020 року, а також 18 300,00 грн. сплачених позивачем за ремонт автомобіля. Вказана обставина стала підставою для звернення до суду з даним позовом. Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, з наступних підстав. З огляду на положення п. 2.2. договору строк оплати оренди транспортного засобу є таким, що настав. За змістом ст. ст. ЦК України зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином. За умовами ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Позивачем доведено суду факт порушення з боку відповідача своїх зобов`язань щодо не здійснення оплати оренди автомобіля, тоді як відповідач доказів сплати такої заборгованості станом на день розгляду справи суду не надав. Крім того, відповідач контррозрахунку заявлених до стягнення сум до суду не надав та не надіслав. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Отже, суд вважає обґрунтованим посилання позивача про застосування до виниклих правовідносин положень ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання. Виходячи із зазначеного, перевіривши розрахунок, наведений позивачем та не спростований відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що останній може бути покладений в основу судового рішення. Отже, зважаючи на відсутність в матеріалах справи контррозрахунку суми заявленої до стягнення та враховуючи, що позивач має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь заборгованості в загальному розмірі 58449,40 грн., з яких: 35 000,00 грн. орендна плата; 3 732,59 грн. інфляційні втрати; 1 416,81 грн. 3% річних; 18 300,00 грн. ремонтні роботи. Як встановлено судом, відповідач не скористався наданими йому цивільним процесуальним законодавством України правами, жодного доказу на спростування доводів позивача, або доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлені до стягнення кошти, суду не надав. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо зустрічного позову, то суд зазначає наступне. Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ПрАТ СК «Інтер-Поліс» вказувало, що виконуючи взяті на себе зобов`язання, ПрАТ СК «Інтер-Поліс» кожного місяця здійснювала оплату оренда транспортного засобу до травня 2020 року, але в червні 2020 року ПрАТ СК «Інтер-Поліс» було встановлено, що [PERSON] було порушено умови договору, зокрема, транспортний засіб Skoda, реєстраційний номер [NUMBER] не було надано в оренду - не підписано акт прийому-передачі транспортного засобу та не надано автомобіль на баланс ПрАТ СК «Інтер-Поліс». Тому, вважало, що існують всі підстави для повернення [PERSON] в порядку ст. 1212 ЦК України грошових коштів в розмірі 32 200,00 грн., оскільки останні нею отримані без належної правової підстави. Разом з тим, такі доводи відповідача - позивача за зустрічним позовом судом оцінюються критично й не приймаються до уваги з огляду на їх недоведеність доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Так, як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до умов договору орендодавець надає, а орендар приймає у платне користування транспортний засіб, що підтверджується відповідним належним чином оформленим двостороннім Актом приймання-передачі до договору оренди транспортного засобу від 01.10.2019 року, відповідно до якого орендодавець належним чином передав, а заступник директора міжрегіонального центру продажу [PERSON] на підставі довіреності прийняла у платне користування наступний транспортний засіб: легковий комбі-В, марки Skoda, модель Fabia, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER] , колір сірий, пробіг на час складання акту становить 124 850 км, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 150). Вказаний акт підписаний орендарем та орендодавцем, без будь-яких зауважень та заперечень. Доказів протилежного позивачем за зустрічним позовом не надано. Посилання позивача за зустрічним позовом на те, що автомобіль був переданий особисто [PERSON] , а також на невідповідну форму підписаного акту, судом оцінюються критично з огляду на їх недоведеність доказами відповідно до положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Як встановлено, [PERSON] діяла від імені ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на підставі довіреності. Доказів того, що остання при укладенні договору оренди вийшла за межі наданих їй повноважень, матеріали справи не містять, й позивачем за зустрічним позовом не надано. При цьому з боку позивача за зустрічним позовом як орендаря відсутні претензії щодо неналежного стану переданого в оренду майна та його технічних характеристик. Доказів наявності обставин щодо неможливості користування предметом оренди відповідно до умов Договору та його призначення в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, суд приходить до висновку, що орендодавцем було належним чином виконано свій обов`язок з передачі на підставі Договору в оренду ПрАТ СК «Інтер-Поліс» транспортного засобу, а товариством прийнято вказане майно у строкове платне користування без будь-яких зауважень. Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Статтею 762 ЦК України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Частинами 1, 4 ст. 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі. Згідно п. 2.1. Договору орендна плата складає 5 000,00 грн на місяць. Орендна плата є договірною. Згідно п. 3.4.1. орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату, а саме до 5-го числа кожного місяця (п. 2.2. Договору). Доказів узгодження сторонами інших строків та порядку сплати орендної плати за Договором матеріали справи не містять. Умовами Договору не передбачено обов`язок орендодавця надати орендарю підписаний зі свого боку акт прийому-передачі наданих послуг і рахунок на оплату. Відповідно до ЦК України договір найму (оренди) не є договором про надання послуг, тож як наслідок, зважаючи на специфіку правовідносин, незмінність об`єкту оренди, періодичність оплати та розмір відповідних платежів, визначених виключно умовами Договору, відсутня необхідність щомісячного засвідчення актом наданих послуг. Отже, чинне законодавство про оренду не вимагає щомісячного підтвердження факту користування майном актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), які притаманні здебільшого договорам підряду та/або договорам про надання послуг (ст.ст. 882, 901 ЦК України), проте користуючись свободою договору, передбаченою приписами ст. 627 ЦК України, сторони у правочині оренди можуть узгодити положення щодо підтвердження факту користування об`єктом оренди шляхом складання актів наданих послуг. Проте, в даному випадку такого здійснено не було. Разом з тим, судом встановлено, що сторонами 31.01.2020 року, 02.03.2020 року, 30.04.2020 року, 01.06.2020 року підписувались акти про виконання робіт. З боку позивача за зустрічним позовом останні були підписані Головою правління ПрАТ СК «Інтер-Поліс» Савчуком В.Л. та скріплені печаткою ПрАТ СК «Інтер-Поліс» (а.с. 151-152). Доказів пред`явлення позивачем за зустрічним позовом заперечень щодо якості та обсягів з оренди та/або відмови від оренди, підписання актів, а також заперечень щодо повного та належного виконання [PERSON] умов договору, до суду не надходило. Окрім цього, докази опротестування позивачем за зустрічним позовом актів про виконання робіт на момент реалізації сторонами орендних правовідносин та під час розгляду спору судом в матеріалах справи відсутні. Згідно письмових показань свідка [PERSON] , посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Корнійчук О.В. 12.05.2023 року за реєстровим № 3036, остання, вказавши, що їй відомий зміст ст. 384 КК України, зазначила, що нею як представником ПрАТ СК «Інтер-Поліс» було укладено договір оренди транспортного засобу від 29.09.2019 року з [PERSON] та 01.10.2019 року від імені ПрАТ СК «Інтер-Поліс» прийнято від [PERSON] об`єкт оренди. З моменту передачі транспортного засобу від використовувався в діяльності ПрАТ СК «Інтер-Поліс» протягом усього строку дії договору (а.с. 155). Однак, ст. ст. 90-93 ЦПК України встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 67 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин. У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд. Вочевидь, надання показів свідків шляхом направлення на адресу суду їх письмових пояснень не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи на поставлення питань свідкам стосовно обставин справи. Таким чином, цивільним процесуальним законодавством України не передбачено такого порядку надання показань свідків, як направлення ними письмових пояснень суду. Близький за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі №200/17947/16-ц. Зважаючи на викладене, окреслені письмові пояснення [PERSON] одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а відтак є недопустимими доказами в силу приписів ч. 1 ст.78 ЦПК України, через що судом до уваги не приймаються. Разом з тим, обставини укладення договору оренди транспортного засобу, передача його в оренду, виконання умов договору, судом встановлено на підставі доказів, вказаних вище, у допустимості чи належності яких у суду сумнівів не виникає, через що останні можуть бути покладені в основу рішення. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб. За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах або отримане однією зі сторін майно у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року у справі № 6-88цс13. Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (постанова Верховного Суду України від 24.09.2014 року у справі № 6-122цс14). Вважаючи, що між сторонами виникли договірні правовідносини, правомірність правочину стороною позивача за зустрічним позовом не спростована, ознак безпідставності набуття [PERSON] спірних грошових коштів не встановлено, тому суд надходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог зустрічного позову. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved