Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Козятинського відділу державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області, АТ КБ «Приватбанк», в якому просить зобов`язати вчинити дії, а саме зняти арешт з всього майна, накладений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 28809952 від 23.08.2011 Відділом державної виконавчої служби Козятинського міськрайонного управління юстиції, державним виконавцем Галяс Володимиром Олександровичем. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що вона звернулась до нотаріуса, від якого дізналась, що на все її нерухоме майно накладено арешт на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 28809952 від 23.08.2011. З відповіді відділу державної виконавчої служби їй стало відомо, що провадження відкрите на підставі рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ КБ «Приватбанк». Отримавши копію рішення суду, виявилось, що боржником є не позивач, а [PERSON] , яка борг вже погасила. На майно позивача неправомірно накладено арешт, оскільки вона не була стороною справи, а тому з метою захисту права власності позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Представник відповідача - Козятинського відділу державної виконавчої служби у Хмільницькому\~районі Вінницької\~області надав\~суду відзив,\~у якому\~заперечив щодо\~задоволення позовних\~вимог. Вказав, що виконавче провадження № 28809952 відкрите на підставі виконавчого документа № 2-5, виданого 05.05.2011 Козятинським міськрайонним судом у Вінницькій області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в сумі 186933,82 грн. 10.02.2012 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ "Про виконавче провадження", після цього документ на повторне виконання не надходив. Виконавчий документ боржником фактично не виконано, а також не сплачено виконавчий збір. Законних підстав для зняття арешту немає. Щодо розміру судових витрат вказав, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути: співмірним із складністю справи та виконання відповідних робіт; часом витраченим адвоката на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Представник відповідача- АТ КБ «Приватбанк» подав до суду повідомлення про відсутність матеріалів у електронній формі та неотримання вказаних документів іншим шляхом, що не знайшло своє підтвердження, оскільки до позовної заяви представником надано квитанцію № 297673 від 06.11.2023 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету Користувача ЄСІТС, а саме юридичній особі АТ КБ "Приватбанк". Також представник даного відповідача подав клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, в обґрунтуванні якого вказав, що такі витрати є безпідставними та необґрунтованими, посилаючись на правові позиції Великої Палати Верховного Суду. Зокрема звернув увагу, що позивачем не додано до позовної заяви належні квитанції, детальний опис робіт, не вказано обсяг наданих послуг і виконаних робіт, а заявлена вартість наданих послуг є завищеною, не відповідає критерію розумності та реальності з огляду на складність справи. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Судом встановлено, що [PERSON] у 2010 році укладала шлюб з [PERSON] після чого змінила прізвище на " [PERSON] ". У 2019 році уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на " [PERSON] " (а.с. 22-25). Відповідно до інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.07.2023, накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Козятинського міськрайонного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження, ВП № 28809952 від 23.08.2011, державний виконавець Галяс Володимир Олександрович (а.с. 19-20). У відповіді від 23.01.2023 № 3149/22.27-29 на адвокатський запит Козятинський відділ державної виконавчої служби у Хмільницькому районі повідомив, що відповідно до даних спецрозділу АСВП виконавче провадження № 28809952, щодо примусового виконання листа № 2-5, виданого 05.05.2011 Козятинським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в сумі 186933,82 грн., державним виконавцем від 10.02.2012 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ "Про виконавче провадження", після цього документ на повторне виконання не надходив. Станом на 23.01.2023 виконавче провадження знищено (а.с. 29). У листі від 31.08.2023 № 38443 Відділ державної виконавчої служби на звернення позивача стосовно зняття арешту з майна повідомив, що відповідно до п. 4 ст. 59 ЗУ "Про виконавче провадження" відсутні підстави для зняття арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (а.с. 33-36). Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14.04.2011 у справі №2-5/11 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь\~Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» за кредитним договором № VIKWGA 0000000731 від 24.05.2008: - 129 370,59 грн. заборгованості за кредитом;- 36 161,39 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитом; - 1 146,53 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; - 9 382,27 грн. пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором; - 9 053,04 грн. штраф; - 1 700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на ІТЗ, а всього 186 933 грн. 82 коп. (а.с. 41-42). У відповіді на адвокатський запит до Козятинського міськрайонного суду у Вінницькій області від 02.08.2023 № 01-28/78/2023 повідомлено, що згідно акту Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, - матеріали справи № 2-5/11 знищені (а.с. 40-42). Відповідно до довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 21.07.2016 за № 51RB-TOC0-G65L-9E5P, [PERSON] станом на липень 2016 не мала заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 21). Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт/заборону, відповідно до статей 15,16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про звільнення майна з-під арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). У пунктах 1, 2 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст .1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом з ст.ст. 316, 317, 319\~ЦК\~України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначений вичерпний перелік підстав за яких виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна. В усіх інших випадках, як вбачається з ч.5 ст.59 цього Закону, арешт з майна може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Згідно з ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Судом встановлено, що рішення Козятинського міськрайонного\~суду Вінницької\~області від\~14.04.2011\~у справі\~№2-5/11,\~матеріали якої\~знищені за\~закінченням строку\~зберігання, ухвалено за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, отже позивач не могла бути стороною у виконавчому провадженні №28809952, що відкрите на підставі звернення рішення до виконання. При цьому зі змісту даного рішення суду вбачається, що в судовому засіданні представник позивача позовні \~вимоги уточнив і подав письмову заяву, в \~якій просив\~\~вимоги стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачок \~залишити без розгляду, решту позовних вимог, викладених в уточненій позовній заяві від 28.03.2011, підтримав в повному обсязі. Також у рішенні суду вказано, що ухвалою Козятинського міськрайсуду від 14.04.2011 позовні вимоги ПАТ \~КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення залишено \~без розгляду. Отже, через наявність арешту (обтяжень) на майно порушується право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, а тому це право підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом зняття арешту з майна, оскільки цю перешкоду можливо усунути не інакше як в судовому порядку. Водночас, у ситуації, що склалась, суд не вбачає протиправних дій з боку Козятинського відділу державної виконавчої служби, оскільки, отримавши виконавчий лист, державний виконавець діяв відповідно до своїх повноважень. Натомість стягувач, пред`явивши виконавчий лист, у якому неправильно вказано боржника, на дану помилку не звернув увагу та з метою внесення виправлення у виконавчий документ до суду не звертався. В пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 вказано, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У справі, що розглядається, позивач пред`явив позовні вимоги до Козятинського відділу державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області, який не є ані боржником, ані особою, в інтересах якої накладено арешт, отже, останній є неналежним відповідачем у цій справі. За таких обставинах, суд дійшов до висновку про те, що є всі підстави, передбачені законом, для задоволення позову в частині позовних вимог до АТ КБ "Приватбанк". Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача підлягають судові витрати. У ч. 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 607/14338/19-ц від 01.12.2021. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесення судових витрат представником позивача подано договір №\~01/01 про надання правничої допомоги від 01.01.2023; акт надання послуг від 31.10.2023; квитанцію до прибуткового ордера №1 від 01.11.2023; рахунок-фактуру №1 від 31.10.2023 (а.с. 43-50). Як вбачається з договору № 01/01 про надання правничої допомоги від 01.01.2023, укладеного між [PERSON] та адвокатом Решетило Р.Г., адвокат зобов`язалася надати клієнту правову допомогу у відповідності до умов та обсязі, передбаченим договором. Згідно з актом надання послуг від 31.10.2023, адвокат надала [PERSON] послуги професійної правничої допомоги у даній цивільній справі, які складаються з: юридичної консультації у кількості 3 шт. - загальною вартістю 3000 грн.; адвокатських запитів у кількості 2 шт. - загальною вартістю 4000 грн.; позовної заяви до суду вартістю - 13000,00 грн. Вартість виконаних робіт за професійну правничу допомогу становить 20000,00 грн. Відповідно до наданого рахунку-фактури №1 платнику [PERSON] сума, що підлягає оплаті становить 20000,00 грн. А відповідно квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 01.11.2023, від [PERSON] прийнято 20000,00 грн. на підставі договору № 01/01 від 01.01.2023 та рахунку № 01 від 31.10.2023. Також позивачем сплачено судовий збір при поданні позовної заяви у розмірі 1073,60 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 906/194/18 від 05.02.2019 зроблено висновок про те, що необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи, а саме - належними доказами, які підтверджують та обґрунтовують реальний розмір витрат на правничу допомогу, крім тих які подані заявником, є докази, які доводять сплату коштів (квитанції, платіжні доручення, тощо) і відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, у Книзі обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 №481. У постановах Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 821/227/17, від 09.06.2020 у справі № 466/9758/16-ц, від 15.04.2020 у справі № 199/3939/18-ц, зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути наданні договір про надання правової допомоги (договір, доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги оформленні у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначенні витрати мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документально підтверджених витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Оцінка обґрунтованості витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом позивача послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.05.2021 у справі № 903/277/20. З матеріалів справи вбачається, між [PERSON] та адвокатом Решетило Р.Г. укладено договір від 01.01.2023 №01/01 про надання правничої допомоги, відповідно до якого адвокат зобов`язувався надати правову допомогу клієнту, а клієнт, в свою чергу, прийняти наданні послуги та сплатити гонорар на рахунок адвоката на підставі виставлених рахунків. Статтею 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Суд звертає увагу на те, що вказаним вище договором не передбачено порядок обчислення гонорару та не встановлений його розмір, окрім того справа є незначної складності і розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, тоді як адвокат не обґрунтував в чому саме полягає складність цієї справи. Відповідно квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 01.11.2023 адвоката Решитило Р.Г., від [PERSON] прийнято суму 20000,00 грн. на підставі договору про надання правничої допомоги №01/01 від 01.01.2023 та рахунку №01 від 31.10.2023, в той час як у доданих матеріалах міститься рахунок-фактура з номером №1 від 31.10.2023, що підписаний [PERSON] як виконавцем, та [PERSON] як клієнтом, а виставлений платнику [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). Отже, суд, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи, вважає, що витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 20000,00 грн. є завищеними та не співмірним, а тому стягненню з відповідача Акціонерне товариство\~комерційний банк\~"Приватбанк"на користь позивача [PERSON] підлягають судові витрати у розмірі 6073,60 грн., що складаються з витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 5000,00 грн. та судового збору у розмірі 1073,60 грн., які будуть співмірними з огляду на наданні послуги та складність справи.

Outcome: partial