Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок, що по [ADDRESS] , а за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 16.09.1995 по 30.11.2004 вона перебувала\~у зареєстрованому\~шлюбі з\~ [PERSON] .\~За період\~спільного проживання\~у 1998\~році вони\~придбали квартиру\~ [ADDRESS] та\~у 2004\~році житловий\~будинок,\~що по\~ [ADDRESS] .\~Зазначене майно\~є нашою\~спільною з\~відповідачем сумісною\~власністю.\~25.11.2004\~вона з\~відповідачем підписали\~договір,\~умовами якого\~передбачено,\~що у\~разі поділу\~майна подружжя,\~будинок \~відходить у\~її приватну\~власність,\~а квартира\~ відповідачу,\~рівність часток\~при поділі\~цього та\~іншого \~майна не\~застосовується.\~Ми однією\~сім`єю\~не проживаємо,\~проте,\~добровільної згоди\~щодо розподілу\~спільно нажитого\~майна вони\~не дійшли,\~тому з\~даним позовом\~позивач звернулась\~до суду. Позивач в судове засідання не прибула, просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не прибув подав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує щодо задоволення позову. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.09.1995 по 30.11.2004. 21.10.1998 [PERSON] , за спільні кошти подружжя, відповідно до Договору купівлі-продажу було придбано квартиру [ADDRESS] . Право власності на вказане майно було зареєстровано за відповідачем, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. 30.09.2004 [PERSON] за спільні кошти подружжя, відповідно до Договору купівлі-продажу було придбано житловий будинок, що по [ADDRESS] . Право власності на вказане майно було зареєстровано за позивачем, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Вказане майно сторонами було придбано під час перебування у зареєстрованому шлюбі та спільного проживання. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, 30.11.2004 шлюб між ними було розірвано, 25.11.2004 між подружжям було укладено договір, умовами якого передбачено, що у разі поділу майна подружжя, будинок відходить у приватну власність [PERSON] , а квартира [PERSON] , рівність часток при поділі цього та іншого майна не застосовується. В добровільному порядку вирішити питання щодо розподілу спільно нажитого майна, не виявилося можливим. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 60, 61 СК України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з положень статей 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 69 СК України передбачене право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому згідно зі ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно дост. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»(далі постанова Пленуму), а саме в п.п. 23, 24 зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до ч. 1 ст.71 СК України ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 цієї статті неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частинами 4 і 5 статті визначено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України; і таке присудження грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Жодна зі сторін не вносила на депозитний рахунок суду суму, яка могла б бути присуджена другому з подружжя за його частку в майні, яке присуджується другому з подружжя, тому суд не має законних підстав для стягнення з однієї зі сторін на користь іншої сторони такої грошової компенсації. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved