Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 18.07.2009 по 27.02.2014 року та від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що на час ухвалення рішення про розірвання шлюбу, у їх доньки встановили діагноз «Хронічний гайморит» та кожного місяця упродовж року по два тижні вона лежала з донькою у лікарні. На той час у неї стали виникати фінансові труднощі, а відповідач не надавав матеріальної допомоги, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів. Поки відповідач офіційно працював до лютого 2022 року, аліменти на утримання доньки відраховувалися регулярно, заборгованості не було. В подальшому виникла заборгованість, яка станом на 20.09.2023 року становила 23269,16 грн. На даний час донька навчається в школі та тільки вона систематично підтримує зв`язок з класним керівником, відвідує батьківські збори, шкільні заходи, відповідач навчанням доньки не цікавиться. За весь час з моменту розірвання шлюбу та до звернення з даним позовом відповідач бачив доньку двічі, жодного разу не привітав її по телефону з днем народження чи іншим святом. У жовтні 2019 року відповідач вдруге уклав шлюб, від якого має двох дітей, а тому весь свій час та увагу приділяє дружині та їх дітям. Вважає, що оскільки відповідач протягом значного часу взагалі не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, її навчання у школі, не готує дитину до самостійного життя, взагалі не спілкується з нею та не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, що свідчить про систематичне, триваюче невиконання батьківських обов`язків, він повинен бути позбавлений батьківських прав стосовно доньки [PERSON] . А тому просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив суд відмовити у позовних вимогах повністю. Представник третьої особи - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи без участі представника та висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення сторін та свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 18.07.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] , та який рішенням Сумського районного суду Сумської області від 27.02.2014 року було розірвано, неповнолітню дитину залишено проживати з матір`ю [PERSON] (а.с. 8, 9). Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 01.10.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але неменші ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 11.09.2014 року і до повноліття дитини (а.с. 10). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 20.09.2023 року згідно виконавчого листа №587/2127/14 від 01.10.2014 року заборгованість [PERSON] становила 23269,16 грн (а.с. 11). Відповідно до довідки №24/128803 від 13.11.2023 року станом на 01.11.2023 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів згідно виконавчого листа №587/2127/14 від 01.10.2014 року відсутня (а.с. 29). Згідно інформації, наданої адміністрацією КУ Сумська спеціалізована школа І-ІІІ ст. № 25 м. Суми від 17.10.2023 року за №01-26/336 станом на 17.10.2023 року [PERSON] , [INFO] , є ученицею 8-А класу даного закладу, зі слів класних керівників мати учениці [PERSON] систематично підтримувала зв`язок із класними керівниками, відвідувала батьківські збори, шкільні заходи (а.с. 12). З 17.10.2019 року [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 13,14,15). 22.12.2023 року спеціалістом Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради Семою М.О. проведено обстеження умов проживання [PERSON] та дитини за адресою: [ADDRESS] . Квартиру мати винаймає з 2021 року, у ній наявні всі необхідні для проживання меблі та побутова техніка, чисто, прибрано. Умови для проживання дитини створені добрі: [PERSON] займає окрему кімнату, яка облаштована спальним місцем, столом для навчання, шафою для зберігання особистих речей, одягу, взуття, є полиці для книжок та канцелярського приладдя. Зі слів мами, вона розлучилася з батьком у 2014 році, а дитина залишилася проживати з нею, і з того моменту батько тривалий час не бачився з дитиною. Аліменти з батька стягуються у судовому порядку, заборгованості на день обстеження немає. Зі слів матері, вона не чинить перешкод у спілкуванні доньки з батьком, проти нього ніколи не налаштовувала, зі святами він її не вітав, подарунки не дарував. Мати хоче позбавити батька батьківських прав, оскільки неодноразово виникали проблеми з виїздом дитини за кордон, він не допомагає у вихованні та забезпеченні дитини всім необхідним відповідно до віку та потреб. Спеціаліст Управління поспілкувався з донькою та вона повідомила, весь час проживає з мамою, з татом не спілкується, за весь період з часу розлучення батьків бачилася з ним один раз на спільному святі, не бажає з ним бачитися, має особисту образу, оскільки він не цікавиться її життям, не приймає участь та покинув її, всі її потреби забезпечує матір, ніяких подарунків, спільних прогулянок, телефонних дзвінків та привітань від батька вона не отримує. Також зазначила, що з батьками батька не спілкується. Анна написала письмову заяву від 22.12.2023 року до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, в якій зазначила, що знає про розгляд справи про позбавлення батька батьківських прав і позов підтримує (а.с. 43-44). Згідно висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради №197/27.1-26 від 31.01.2024 року, беручи до уваги позицію [PERSON] щодо підтримки стосунків з донькою і бажання брати участь у її вихованні, що вказує на небайдужість до долі своєї дитини, вважають недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 63-65). Під час розгляду справи був допитаний свідок [PERSON] , яка суду пояснила, що [PERSON] є її сином та після розірвання шлюбу сина та [PERSON] вони не спілкуються з останньою, оскільки вона тоді повідомила, що не дасть їм спілкуватися з онукою [PERSON] . Зазначила, що син після того їздив до них кожного тижня та вона завжди передавала гостинці онуці, кожного року дарували подарунки та день народження та інші свята, передавали різні речі для дитини, а коли розпочалася війна перерахували гроші. Зазначила, що коли син звернувся до суду про зменшення розміру аліментів, [PERSON] подала позов про позбавлення його батьківських прав. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 9 Конвенції ООН зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно частини 3 статті 4 Сімейного кодексу України (далі - СК України) кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з пунктами 2-5 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16 постанови від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» надав роз`яснення, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, батько чи мати вважатимуться такими, що ухиляються від обов`язку по вихованню дитини, коли вони не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча мають таку можливість. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач в підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав послалася на те, що оскільки відповідач протягом значного часу взагалі не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, її навчання у школі, не готує дитину до самостійного життя, взагалі не спілкується з нею та не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, що свідчить про систематичне, триваюче невиконання батьківських обов`язків, він повинен бути позбавлений батьківських прав стосовно доньки. Проте, суд вважає, що вказані обставини, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та позивачем не доведено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та його поведінка відносно доньки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Крім того, позивачем не було доведено, в чому саме полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав. Натомість, як було встановлено судом, а також підтверджується висновком Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, батько дитини [PERSON] бажає брати участь у житті дитини, її вихованні, навчанні та розвитку, надає їй матеріальну допомогу, намагається налагодити зв`язок з донькою, що вказує на небайдужість до долі своєї дитини. За таких обставин, за відсутності належних та допустимих доказів винної поведінки [PERSON] щодо свідомого ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітньої доньки [PERSON] , враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за даних обставин застосовувати не можна, а також те, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його доньки не забезпечуватиме її інтересів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки та передчасність застосування такої крайньої міри відповідальності, а тому вважає за необхідне у позові відмовити.

Outcome: dismissed