Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить звільнити його від сплати заборгованості за аліментами на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , визначених рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 11.02.2013 року у справі № 380/130/13-ц, за період лютий- травень 2023 року в розмірі 12744 грн., нараховану в межах виконавчого провадження № 58763166. Також, просить стягнути понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн. В обґрунтування позову зазначено, що сторони у справі із 12.04.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 11.02.2013 року розірвано. За час спільного проживання у шлюбі у сторін [INFO] народилась дочка [PERSON] . Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 11.02.2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх його видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 січня 2013 року, і до досягнення нею повноліття. Позивач стверджує, що з 10.07.2022 року по 31.05.2023 року дочка [PERSON] проживала з ним та перебувала на його повному утриманні. Відповідачка не брала участі в утриманні дочки за вказаний період. З огляду на зазначене, позивач просить задовольнити позов, оскільки вважає, що відповідно сума заборгованості за аліментами, яка виникла у вказаний період та становить 12744 грн., не підлягає стягненню з нього на користь відповідачки. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 02.10.2023 року відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 27.11.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка [PERSON] просить відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні позову у повному обсязі, вказуючи, що позовні вимоги є незаконні, необґрунтовані та безпідставні, які не враховують інтереси дитини та спрямовані на введення позивачем в оману суд з метою приховати свої дійсні наміри. З часу розірвання шлюбу і на сьогодні, за взаємною згодою з позивачем визначено, що дочка [PERSON] постійно проживає з нею (а. с. 41-61). Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 19.12.2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на викладені у позові обставини, просив позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Разом з тим зазначила, що ще перебуваючи з дочкою у Польщі, було узгоджено з [PERSON] , що по приїзду в Україну, він забере на 2-3 неділі дочку до себе, поки вона знайде для себе житло. У цей час, коли позивач проживав з дочкою, він неодноразово приходив до магазину, де вона працювала, і забирав продукти харчування. Із жовтня 2022 року, коли вона знайшла нове житло, дочка почала проживала з нею. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони у справі двічі перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 11.02.2013 року у цивільній справі № 380/129/13-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 12 квітня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тетіївського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 24, розірвано (а. с. 48). Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 20.05.2019 року у цивільній справі № 380/576/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 16 червня 2017 року Тетіївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 50, розірвано (а. с. 9, 47). Згідно з копією свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а. с. 59). За час спільного проживання у шлюбі у сторін [INFO] народилась дочка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 49). Місце проживання дочки сторін [PERSON] та відповідачки [PERSON] зареєстроване за однією адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом № 655 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданим управлінням адміністративних послуг виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 19.05.2023 року (а. с. 56). Згідно з довідкою, виданою директором КЗ ЗСО «Ліцей Петропавлівський» від 07.07.2023 року № 145, [PERSON] , [INFO] , дійсно навчається в 9-В класі КЗ ЗСО «Ліцей Петропавлівський» Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області (а. с. 54). Згідно з Актом обстеження умов проживання, складеним 21.04.2023 року провідними фахівцями з соціальної роботи КЗ «Центр надання соціальних послуг Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області» на підставі заяви [PERSON] , з метою визначення місця проживання дитини з батьком, проведено обстеження умов проживання [PERSON] (батько) та [PERSON] (донька) за адресою: [ADDRESS] . У Акті зазначено, що дитина [PERSON] хоче проживати разом з батьком (зі слів дівчинки). Дівчинка має образу на матір через те, що вона залишила її батькові і в подальшому не збирається забирати. Матір фінансово не допомагає (зі слів дитини і батька) (а. с. 15). Згідно з висновком оцінки потреб особи, який є додатком до Акта оцінки потреб сім`ї/особи, від 21.04.2023 року, за результатами оцінювання потреб [PERSON] з`ясовано, що складні життєві обставини відсутні (а. с. 10, 16-19). Згідно з довідкою-розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, виданою Тетіївським відділом державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 03.07.2023 року № 18702, заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання дочки [PERSON] станом на 01.07.2023 року становить 15930 грн. (а. с. 20). Крім того, у судовому засіданні була заслухана дочка сторін неповнолітня [PERSON] , яка повідомила, що у період з лютого 2022 року по травень 2023 року проживала як у батька, так і у мами. Коли вона перебувала у батька, мама теж допомагала матеріально, приносила продукти харчування, купувала одяг. Вважає, що батьку було вигідно, коли вона проживала з ним, оскільки допомагала йому по бізнесу. Також зазначила, що чула, як батько по телефону спілкувався з адвокатами та розпитував про те, скільки потрібно часу, щоб можна було позбавити маму батьківських прав. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Положення ч. 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, ч. 7 статті 8 СК України передбачають, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Конституцією України визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч. 2 статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. Відповідно до ч. 2 статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №343/860/17. Отже, платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі, якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, звертаючись до суду з позовом про звільнення від сплати заборгованості за аліментами за період лютий-травень 2023 року, позивач посилався на ту обставину, що у період з 10.07.2022 року по 31.05.2023 року дочка [PERSON] проживала з ним та перебувала на його повному утриманні. Зі свого боку відповідачка у цей період участі не брала в утриманні дочки. Однак, позивачем на підтвердження своїх доводів, не було надано належних та допустимих доказів того, що дійсно в зазначений період дочка [PERSON] проживала з ним і що саме він утримував дитину у цей період, зокрема довідки, квитанції, чеки, тощо. При цьому, надані позивачем Акт обстеження умов проживання від 21.04.2023 року, Акт оцінки потреб сім`ї/особи, висновок оцінки потреб особи від 21.04.2023 року та договір найму житлового приміщення (квартири) № С39 від 07.05.2022 року, суд оцінює критично, оскільки вони не підтверджують факту спільного проживання позивача [PERSON] з дочкою [PERSON] у період з 10.07.2022 року по 31.05.2023 року та перебування дитини на його повному утриманні. Водночас, не підтвердила зазначену позивачем обставину, яка б слугувала підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, і заслухана у судовому засіданні дочка сторін - [PERSON] , яка повідомила, що відразу після вселення в квартиру за адресою: [ADDRESS] , батько викликав працівників соціальної служби для складення відповідних актів. Крім того, матеріали справи не містять відомостей про наявність судового рішення стосовно визначення місця проживання дитини [PERSON] з батьком [PERSON] та/або наявність домовленості між сторонами про постійне місце проживання дитини з одним із батьків. Отже, з огляду на зазначене, судом встановлено, що позивачем на підтвердження обставини, викладеної у позові та зазначеної у судовому засіданні, зокрема, що у період з 10.07.2022 року по 31.05.2023 року дочка [PERSON] проживала з ним та перебувала на його повному утриманні, не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про наявність обставин для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами. Водночас, виключно пояснення позивача, які не підтверджені жодними доказами, суд не може покласти в основу рішення, з огляду на приписи ч. 6 ст. 81 ЦПК України, які встановлюють, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Більш того, позивач у цьому випадку є заінтересованою особою щодо задоволення позову, тож може використовувати, викладати та співставляти факти на власний розсуд. Однак, в будь-якому разі, повідомлені позивачем факти є лише його поясненнями, які в силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України підлягають доказуванню на загальних підставах. Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити за недоведеністю позивачем [PERSON] позовної вимоги належними та допустимими доказами. Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Outcome: dismissed