Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на його користь моральну шкоду, заподіяну внаслідок підриву на міні, що призвів до заподіяння каліцтва та ушкодження його здоров`я через незабезпечення Україною безпеки позивача шляхом розмінування території або обмеження доступу до неї, а також відсутністю ефективного розслідування зазначеного злочину і встановлення винних осіб, у розмірі 2000000,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] мешкав в [ADDRESS] . Заявник є фермером, керівником Фермерського господарства «Селянське господарство по вирощуванню, переробці та реалізації сільськогосподарської продукції «Сім`я». Позивач впрошував на полях сільськогосподарську продукцію. На тракторі, який належав СЕЛГОСП «СІМ`Я» 03.08.2015 позивач обробляв поле біля місця свого проживання в селі Талаківка. Під час оброблення поля позивачем на тракторі, трактор, яким керував останній, підірвався на протитанковій міні. Внаслідок підриву на протитанковій міні позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя в момент їх заподіяння, а саме: мінно-вибухова комбінована травма: скальпована рана тім`яної області голови, контузія головного мозку з вираженим церебрастеничним синдромом, двобічної рефлекторно-пірамідної недостатності, помірної вестибуло-атоксією, обширні уламкові поранення правого передпліччя з повним розривом передньої групи м`язів передпліччя та розтрощенням м`язів, які супроводжувалися кровотечею, з формуванням відкритого уламкового перелому нижньої третини правої ліктьової кістки, що ускладнилися травматичним правобічним брахіоплексітом з вираженою атрофією м`язів плеча і правої кисті та парезом правої руки в проксимальному відділі і в кисті з ушкодженням променевого, ліктьового та серединного нервів правого передпліччя, пошкодження згиначів сухожиль 2-3-4-5-го пальців правої кисті з вираженим порушенням хватальної функції кисті, обширні сліпі та наскрізні поранення правого стегна і правої гомілки з розтрощенням м`яких тканин, закритий уламковий перелом правої п`яткової кістки зі зміщенням, опік полум`ям поперекової області справа, правого стегна, правої гомілки та сідниці 2,3-го ступеня загальною площею 17% (з них 1% глибокі) - (рани та опікові поверхні на момент огляду представлені у вигляді рубців), легка опікова хвороба - ускладнилася травматичним шоком 3-го ступеня (згідно гемодинамічних показників наявного супровідного листа, з яких виходить, що шоковий індекс (індекс Алговера) становить 1,4). Факт поранення та наявність вказаних тілесних ушкоджень, ступінь їх тяжкості підтверджується медичною документацією позивача (Додаток № 7-13) та Висновком судово-медичної експертизи № 55 від 24.02.2016 (Додаток № 2). Внаслідок отриманого поранення позивач отримав статус особи з інвалідністю 2 групи внаслідок війни згідно з Рішенням міжвідомчої комісії з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції від 14.02.2019 № 2/ІІІ/10, яка встановила факт одержання поранення позивачем від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 03.08.2015 в районі проведення АТО, (Додаток № 3) та посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни від 14.03.2019 серії [NUMBER] (Додаток № 4). Вказаний підрив на міні стався внаслідок терористичного акту на території проведення АТО, не обмеження доступу та не розмінування території в смт. Талаківка, м. Маріуполь, Донецької області. Факт підриву на міні позивача також підтверджується витягом з ЄРДР № 12014050800001750 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 258 КК України (Додаток № 5) та актом про пожежу від 05.08.2015 (Додаток № 6). У вказаному кримінальному провадженні [PERSON] визнано потерпілим, на теперішній час жодній особі не повідомлено про підозру, досудове розслідування триває. Зазначає, що більше ніж сім років держава Україна не забезпечила належного розслідування скоєного злочину, встановлення винних осіб, через що позивач не має можливості стягнути спричинену йому моральну шкоду з винних осіб. Ухвалою суду від 29.08.2022 цивільну справу прийнято до провадження судді Новака Р.В. та призначено до розгляду за правилами позовного (загального) провадження. 07.02.2023 представник відповідача КМУ - Горова С.В. подала відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що юридичною підставою відшкодування шкоди є ч. 1 ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відповідно до вимог якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Однак, закон який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній, як на час виникнення спір правовідносин, так і на час розгляду справи судом. Крім того, представник відповідача посилався на різні інформаційні джерела, які стверджують про вчинення з боку Держави Україна всіх можливих дій щодо розмінування територій що знаходяться у безпосередній близькості від передових рубежів сил АТО, зокрема, селища Комінтерново, що знаходиться поряд з смт. Талаківка. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача наголошував, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними, позивачем не було доведено обставини на яких ґрунтується позов, а з боку Держави здійснюються всі можливі заходи щодо належного відшкодування грошової компенсації особам, які постраждали внаслідок збройної агресії та належним чином виконується свій позитивний обов`язок за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. 13.02.2023 представник позивача - адвокат Ященко І.О. подала відповідь на відзив з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просила задовольнити позовні вимоги з аналогічних підстав, що викладені у позовній заяві. Крім того, наголошувала, що заявлена сума моральної шкоди не є безпідставною, а підтверджена висновком експерта від 18.02.2022 Бюро психологічних досліджень Журавльової М.О . Ухвалою суду від 21.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання сторони не з`явились, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що відповідно фабули з Витягу з ЄРДР № 12014050800001750 03.08.2015 до чергової частини Іллічівського РВ Маріупольського МУ надійшло повідомлення про те, що 03.08.2015 бригадою ШМД до МЛ № 1 був доставлений [PERSON] , [INFO] , з множинними осколковими пораненнями правого передпліччя, опіки 1 та 2 ступеню, правого стегна та правої голені, зі слів підірвався на міні поблизу смт. Талаківка (а.с.29). Відповідно до рішення міжвідомчої комісії з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції від 14.02.2019 № 2/ІІІ/10 установлено факт одержання [PERSON] поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 03.08.2015 на території проведення антитерористичної операції. Згідно з посвідченням серії [NUMBER] [PERSON] встановлено ІІ групу інвалідності з 14.03.2019 (а.с. № 26). В подальшому тривалий строк стаціонарно лікувалася, що підтверджується виписками із медичної карти стаціонарного хворого (а.с. 34-48). Відповідно до висновку експерта № 09/21 від 18.02.2022 за результатами проведення психологічної експертизи Бюро психологічних досліджень Журавльової М.О. у [PERSON] наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок мінно-вибухових травм отриманих під час роботи у полі, поблизу с. Талаківка, Маріупольського району. [PERSON] завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою. Можливий розмір грошової компенсації за завдані [PERSON] страждання (моральну шкоду) становить - 2000000,00 грн. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24.02.2022 розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022 № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України», в Україні введено військовий стан. Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ч.1 п. 2, ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. В пункті 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення ст. 1177 ЦК України передбачають відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього Кодексу в редакції, чинній до 03.07.2020, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Відповідно до частини другої статті 1177 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Проаналізувавши приписи статті 1177 ЦК України в редакції, чинній до 09.06.2013, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13, поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення, Європейський суд з прав людини вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення в Україні ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30.09.2014 у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08 і від 16.12.2014 у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13). Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відповідно частини другій статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», в порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі. З огляду на зміст вказаних приписів Закону України «Про боротьбу з тероризмом» реалізація права на отримання відшкодування поставлена в залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом. Більше того, в законодавстві України відсутні не лише процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24.04.2014 у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30.09.2014 у справі «Петльований проти України»). За усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» в частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202, § 100). Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому, як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28.09.2004 у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не гарантує право на набуття майна (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини», § 35). Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема у судовому рішенні (див. для порівняння mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 02.07.2002 у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заява № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 50). Отже, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від держави Україна відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачеві внаслідок ушкодження здоров`я в період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний випадок. У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку із каліцтвом та неефективним розслідуванням злочину. Враховуючи наведене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] за статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Отже, позивач заявив вимогу про стягнення з Держави Україна на відшкодування моральної шкоди, завданої йому бездіяльністю, що виявилася у не розмінуванні територій, що призвів до його каліцтва, посилаючись на те, що Держава Україна є відповідальною за порушення права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України). Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України). Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя (речення перше та фрагмент речення другого частини першої статті 2 Конвенції). Сам по собі факт отримання каліцтва в наслідок поранення від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію в сенсі статті 1 Конвенції (зокрема, в межах її кордонів у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель людей на території, яку держава в межах її кордонів з незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію в сенсі статті 1 Конвенції; див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ щодо прийнятності у справі «Україна проти росії (щодо Криму)» (Ukraine v. Russia (re Crimea)) від 16.12.2020, заяви № 20958/14 і 38334/18, § 303-352). Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення в межах кордонів України (зокрема, і в періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, в тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави. За статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому: негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку; позитивний обов`язок має два різновиди: матеріальний, за яким держава повинна встановити законодавчі положення, які захищали б життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтованих заходів для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб. Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язків за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу), (б) могла вжити заходів, які усунули б ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоб не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар. Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретних заходів, спрямованих на запобігання її втіленню (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24.10.2002 у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68); процесуальний, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того, щоб бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя. Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19.02.1998 у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 08.11.2005 у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176). Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20) виклала правовий висновок, в якому зазначила, що на правовідносини стосовно відшкодування шкоди, завданої порушенням права на життя, поширюється положення статті 2 Конвенції. Однак проблема у подібних справах полягає в тому, щоб встановити, чи перебував потерпілий під юрисдикцією Держави Україна в сенсі статті 1 Конвенції та чи порушила Держава Україна певні свої обов`язки з тих, які випливають з указаної статті. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Таким чином, у кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україна шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами в періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то в чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази). Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку російської федерації, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27.01.2015 № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання рф державою-агресором (далі - Звернення)). З 20.02.2014 тривають силові дії рф (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974 (абзац сімнадцятий пункту 1), схваленої постановою від 21.04.2015 № 337-VIII, Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14.12.1974, Верховна Рада України визнала рф державою-агресором (абзац шостий Звернення). У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами рф озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви). 27.08.2014 третя фаза збройної агресії рф розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил рф (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви). Наслідком збройної агресії рф проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). рф своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії рф стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви). 24.02.2022 розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. В цей день Україна розірвала з рф дипломатичні відносини. 02.03.2022 збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 14.04.2022 Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.2.2022, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27.04.2022 Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433 і визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування рф та окупаційна адміністрація рф встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону від 18 січня 2018 року). Суд погоджується з тим, що отримання позивачем інвалідності внаслідок поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 03.08.2015 на території проведення антитерористичної операції, є непоправною та безперечно зумовлює сильні моральні страждання для нього. Проте, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20), проблема такої справи полягає не лише в тому, чи страждав морально позивач, не лише в тому, як краще у грошовому еквіваленті оцінити ці його страждання, навіть не стільки в тому, який нормативний припис необхідно застосувати для присудження відповідного відшкодування. Позивач не обґрунтовував, що Держава Україна могла вжити, але не вжила заходів, які усунули б ризик ушкодження його здоров`я, що держава знала про можливість знаходження на полі де працював [PERSON] мін у зв`язку зі збройною агресією рф і могла вжити, але не вжила заходів з розмінування вказаного поля чи обмеження доступу до нього та усунення ризику для здоров`я позивача. Поранення (ушкодження здоров`я) позивача від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 03.08.2015 на території проведення антитерористичної операції та виконання Державою Україна позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на її життя не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку. З огляду на викладене відсутні підстави для відповідальності Держави України за неналежне виконання позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя та здоров`я позивача. За таких обставин позивач не обґрунтував вимогу про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначив факти (обставини), за яких можна було б стверджувати про порушення державою конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на його здоров`я. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що територія, на якій позивач отримав ушкодження свого здоров`я, хоча і контролювалась державою Україна, позивач не довів належними та допустимими доказами, що відповідачеві було чи мало бути відомо про загрози для його життя та здоров`я, зокрема про факт знаходження мін на полі де працював [PERSON] , а також те, що відповідач міг вжити, але не вжив заходів з розмінування вказаного поля чи обмеження доступу до нього, тобто з усунення ризику для життя людей, отже суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. Саме по собі посилання на порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції, в межах контрольованої Україною території, без встановлення факту невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації процесуального обов`язку, не може бути підставою притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї, у зв`язку з чим суд обґрунтовано вважає, що відсутні підстави для висновку про невиконання Державою Україна позитивного процесуального обов`язку, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Щодо посилання позивача на те, що Держава Україна не виконала належним чином свій позитивний процесуальний обов`язок щодо забезпечення об`єктивного та ефективного розслідування факту ушкодження її здоров`я, то суд зазначає наступне. Відомості до ЄРДР № 12014050800001750 за ч. 2 ст. 258 КК України, щодо обставин, які сталися 03.08.2015, внаслідок якого [PERSON] підірвався на протитанковій міні та отримав тяжкі тілесні ушкодження. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30.04.2004, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема з урахуванням складності справи, поведінкою заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis § 67 рішення ЄСПЛ від 25.03.1999 у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»; § 35 рішення ЄСПЛ від 27.06.1997 у справі «Філіс проти Греції», заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Суд враховує, що силові дії рф проти України тривають з 20.02.2014, наслідком такої збройної агресії стала, зокрема окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях, у зв`язку із зазначеним фактично з причин, незалежних від органів досудового розслідування, не є можливим завершити всю сукупність запланованих заходів та процесуальних дій в рамках досудового розслідування кримінального провадження щодо отримання позивачем інвалідності внаслідок поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння. В постанові від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано майнової чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Натомість, позивач лише вказав на відсутність ефективного незалежного розслідування кримінального провадження за фактом отримання ним поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння, однак не мотивував, чому вважає тривалість досудового розслідування надмірною, не зазначив, які процесуальні дії не вживаються чи які заходи не проведено органом досудового розслідування, що впливає на тривалість та можливість завершення досудового розслідування. За таких обставин доводи позивача в цій частині є безпідставними. У визначених у частині другій статті 1167 ЦК України випадках не потрібно встановлювати вину держави як елемент суб`єктивної сторони складу цивільного правопорушення. Проте це не позбавляє позивача обов`язку обґрунтувати, а суд - обов`язку встановити інші елементи такого правопорушення (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача). З огляду на вищенаведене, з урахуванням норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а також беручи до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду викладений 12.05.2022 у справі №635/6172/17, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed