Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

Керівник Щастинської окружної прокуратури Луганської області звернувся до суду в інтересах держави з позовною заявою до [PERSON] про припинення права власності останньої на земельну ділянку шляхом її конфіскації у власність держави, зазначивши в обґрунтування позову, що позивачці на підставі державного акта про право власності на землю від 14.07.2000 належить земельна ділянка з кадастровим номером 4424883500:01:001:0184, площею 3,5647 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Нижньотеплівської територіальної громади Щастинського району Луганської області. Землею на підставі договору оренди від 15.07.2019, укладеного з [PERSON] , користується ТОВ «АГРО-ПЛЮС 1». Оскільки відповідачка є громадянкою Російської Федерації, якій земля сільськогосподарського призначення не може належати на праві власності, прокурор просить припинити належне [PERSON] право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4424883500:01:001:0184, конфіскувавши її у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Луганській області. Ухвалою від 04.12.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою від 15.01.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В призначені у справі судові засідання відповідачка та третя особа викликались шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України за адресою http://yr.dp.court.gov.ua. [PERSON] в жодне судове засідання не з`явилась, на виконання вимог ст. 128 ЦПК України про день, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності та відзиву на позов не подавала, зі згоди позивача та на підставі ст. 280 ЦПК України, тому суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи ТОВ «АГРО-ПЛЮС 1» в судове засідання не з`явився, на виконання вимог ст. 128 ЦПК України про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності та пояснень щодо позову не подав. Суд, перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в позовній заяві, заслухавши пояснення прокурора, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ЛГ № 072196, виданого Нижньотеплівською радою депутатів 14.07.2000, належить земельна ділянка з кадастровим номером 4424883500:01:001:0184, площею 3,5647 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Нижньотеплівської територіальної громади Щастинського району Луганської області. 10.10.2019 право власності відповідачки на вказану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1937369344248. Як виходить з відомостей Державної міграційної служби України та інших матеріалів справи, [PERSON] є громадянкою Російської Федерації, оскільки має відповідний паспорт серії та номеру [NUMBER] , виданий міжрайонним відділом УФМС Росії по Ростовській області в місті Міллерово 20.02.2008. При цьому відповідачка посвідкою на тимчасове/постійне проживання в Україні, паспортом громадянина України, паспортом громадянина України для виїзду за кордон не документувалась. Отже, земельна ділянка з кадастровим номером 4424883500:01:001:0184 сільськогосподарського призначення належить [PERSON] , яка за наявною інформацією стала іноземною громадянкою принаймні з лютого 2008 року, адже іноземцем визнається особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст. 1 Закону України «Про громадянство України»). За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Власність зобов`язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) встановлені нормами розділу V Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з ч. 1 ст. 39 вказаного Закону виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Тому, оскільки спірна земельна ділянка, яка належить до нерухомого майна (ч. 1 ст. 181 ЦК України), знаходиться на території України, то на неї поширюється дія права України. Земля є об`єктом права власності Українського народу та основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст. 373 ЦК України). Іноземці (особи без громадянства) підпадають під дію національного права, що регулює правовідносини з приводу набуття права власності, з окремими винятками (ст. 374 ЦК України). Зокрема, це обмеження права іноземців на отримання у власність земель сільськогосподарського призначення, передбачені ст.ст. 22, 81 ЗК України. Землі сільськогосподарського призначення, до яких належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги), не можуть передаватися у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Згідно з ч. 1 ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Невиконання іноземними особами вказаного обов`язку відповідно до ст. 378 ЦК України та ч. 2 ст. 145 ЗК України є підставою для примусового припинення прав на земельну ділянку в судовому порядку й така земельна ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Одночасно суд вважає необхідним відмітити, що статтею 22 ЗК України 1991 року (в редакції на момент видачі [PERSON] державного акта на право приватної власності на землю, тобто станом на 14.07.2000) було передбачено, що право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Отже, діючі на той час норми не передбачали обов`язкової державної реєстрації права власності на земельні ділянки та не пов`язували момент виникнення права з такою реєстрацією. Тому не можна погодитись з твердженням позивача, що [PERSON] набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4424883500:01:001:0184 тільки з 10.10.2019, тобто з дати державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вже будучи іноземною громадянкою. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 348 ЦК України якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду. Як встановлено судом, [PERSON] з 14.07.2000 стала власником спірної земельної ділянки, а принаймні з лютого 2008 року - іноземною громадянкою, якій земля сільськогосподарського призначення в Україні не може належати на праві власності. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, враховуючи відсутність на час ухвалення рішення факту добровільного відчуження іноземною громадянкою [PERSON] земельної ділянки сільськогосподарського призначення, суд доходить висновку, що право власності відповідачки на земельну ділянку з кадастровим номером 4424883500:01:001:0184, площею 3,5647 га, підлягає припиненню шляхом примусового відчуження цієї земельної ділянки за рішенням суду. Суд звертає увагу, що примусове відчуження спірної земельної ділянки без компенсації відповідачці її вартості було б порушенням права власності [PERSON] в частині забезпечення принципу «справедливої рівноваги», зокрема, між законною метою, що передбачається для досягнення цілі, та засобами, які використовуються. Таким чином, в силу приписів ст. 5 ЦК України (дія актів цивільного законодавства у часі) право власності [PERSON] на належну їй земельну ділянку слід припинити саме в такий спосіб, оскільки він був встановлений приписами законодавства, чинного на момент отримання нею громадянства іншої держави, а не шляхом конфіскації земельної ділянки на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, згідно змісту позовних вимог, що в свою чергу відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення» № 552-ІХ стало можливим лише з 01 липня 2021 року. При цьому, положеннями ч. 4 ст. 145 ЗК України передбачається конфіскація земельної ділянки з її оплатним вилученням (ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачки на користь Луганської обласної прокуратури підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 2 147,20 грн.

Outcome: approved