Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

29 вересня 2023 року позивач звернулася до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 12 травня 1979 року по 22 вересня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач вказує, що зареєстрована та фактично проживала до 2022 року у квартирі за адресою [ADDRESS] . Відповідач також зареєстрований та фактично проживає за цієї адресою. Крім цього, у квартирі проживають онуки сторін: [PERSON] , 2004 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження. Вказана квартира не приватизована та була передана відповідачу, а також членам його сім`ї, оскільки відповідач працював водієм у військовій частині. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою, самовільно замінив всі замки та не пускає її до помешкання. Посилаючись на порушення своїх житлових прав, позивач просить суд усунути позивачу перешкоди у користуванні квартирою за адресою [ADDRESS] шляхом її вселення у цю квартиру. Відповідач письмового відзиву на позов не подав, але його представник подав на адресу суду копії судових рішень у цивільній справі №161/3882/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судове засідання сторони не прибули, хоча про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Представник відповідача подав письмову заяву з проханням слухати справу за його відсутності, позовні вимоги заперечує та просить суд відмовити у їх задоволенні. Представник позивача подала письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі. Суд відмовляє у задоволенні цього клопотання, оскільки неявка представника позивача є повторною, а тому, на підставі п.2 ч.3 ст.223 ЦК України, суд продовжує розгляд справи, в незалежності від причин такої неявки. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2023 року у цивільній справі №161/3882/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 09 січня 2024 року, визнано [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Ухвалюючи таке рішення у цивільній справі №161/3882/23 суди зазначили, що: « [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживає тривалий час (з 2011 року), тобто понад встановлений законом строк збереження права користування, переїхала проживати в інший населений пункт, та з 08 липня 2014 року має на праві приватної власності інше житло, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.46). Факт непроживання відповідача у спірній квартирі підтверджується повідомленням Луцького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області від 23 лютого 2023 року №1142/50/04-23, довідкою про склад сім`ї № 10 від 13 лютого 2023 року, виданої ОСББ «Кравчука 19Б», письмовими поясненнями сусідів, а також показаннями допитаного в якості свідка онука сторін по справі [PERSON] (а.с.6, 12-15). Вищенаведене свідчить, що передбачене ст. 8 Конвенції та ст. 47 Конституції України право [PERSON] на житло не буде порушено, а доводи її апеляційної скарги про непридатність житла у м. Ковелі не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Отже, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що відповідач [PERSON] втратила право на користування квартирою [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю в спірному житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців.». Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, обставини встановлені рішеннями судів у цивільній справі №161/3882/23, за участю тих самих сторін, є обов`язковими під час вирішення цієї цивільної справи. Пунктом 2 частини першої статті 395 ЦК України визначено, що речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування (сервітут). А частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Оскільки право позивача на користування чужим майно квартирою за адресою [ADDRESS] було у встановленому порядку припинено рішенням суду, яке набрало законної сили, що відповідає положенням ч.2 ст.406 ЦК України, а сама вона забезпечена іншим житлом, яке належить їй на праві власності та знаходиться у м. Ковелі Волинської області, суд дійшов висновку, що її позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим приміщення шляхом вселення є безпідставними, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити.

Outcome: dismissed