Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява КП "Вишгородтепломережа" Вишгородської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з опалення. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , та користується комунальною послугою з централізованого опалення. 12.01.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про надання послуг з централізованого опалення. На підставі розпоряджень голови Вишгородської районної державної адміністрації про початок та завершення опалювального сезону в населених пунктах Вишгородського району та у відповідності до переліку будинків, які були підключені до мережі централізованого теплопостачання у смт. Димер, позивачем, протягом опалювального сезону 2015-2016pp., 2016-2017pp., 2017-2018pp., 2018-2019рр., 2019-2020рр., 2020-2021рр., надавалися відповідачу комунальні послуги. Відповідачем було здійснено оплату послуг частково, остання оплата надходила у вересні 2021 року. На час звернення до суду заборговність відповідача за період спожитих послуг з грудня 2015р. по квітень 2021р. складає 21 630,44грн. В позові просить стягнути з відповідача заборгованість за послуги з опалення у сумі 21 630,44грн. та судові витрати у розмірі 2 684,00грн. Ухвалою суду від 06.09.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. У судове засідання позивач, представник позивача не з`явились, про місце, час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. До суду від відповідача 29.09.2023 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що осінню 2021 року, ВРКП «Вишгородтепломережа» перестала виконувати умови договору, послуги з опалення почав надавати Димерський комбінат комунальних підприємств, тобто Договір між ВРКП «Вишгородтепломережа» та відповідачем був розірван достроково згідно п 35. Договору. Проте, позивач, не надсилав претензій відповідачу щодо боргів та остаточних розрахунків, подав позов після спливу 3 років поза межами загальної позовної давності, яка продовжувалася на період карантину з 02.04.2020р. до 30.06.2023р. Зазначив, що стягненню підлягає сума 19354,59 грн. (21630,44 грн., заявлена сума до стягнення - 2275,85 грн., сума на 02.04.2017р.), яку просив суд розстрочити терміном на 12 (дванадцять) мiсяцiв шляхом сплати щомісячного платежу через складну економiчну ситуацію. Що стосується покладення на відповідача судових витрат у розмірі 2684,00 грн., заперечив з підстав, що йому не надано було оригіналу платіжки, а призначення невірно зазначено. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині та застосувати позовну давність до вимог КП «Вишгородтепломережа» ВМР та розстрочити виконання рішення суду терміном на 12 (дванадцять) місяців шляхом сплати щомісячного платежу. До суду від представника позивача 12.10.2023року надійшла відповідь на відзив. Вважає, що відповідач своїми діями, а саме: здійсненням, починаючи з лютого 2016 року по вересень 2021 року, часткових оплат за особовим рахунком з опалення підтвердив та визнав борг перед позивачем, у зв`язку з чим відбулося переривання перебігу строку позовної давності, тож, стягненню підлягає сума заборгованості у розмірі 21630,44 грн. Звертає увагу, що вiдповiдач не заперечує щодо необгрунтованості розміру наявної заборгованості за спожиті послуги з опалення, оплату здійснював добровільно, тож, визнає борг. Що стосується зазначення відповідачем, що йому не повідомлялося про борги, то вказане твердження спростовується претензією, яка надсилалася на адресу боржника. Також, зазначив, що обов`язку позивача надсилати претензії про остаточні розрахунки та сплату боргів відповідачами чинним законодавством не передбачено. Щодо розстрочення виконання рішення суду терміном на 12 місяців шляхом щомісячного платежу не заперечує. Що стосується обгрунтувань відзиву про відсутність підстав для покладення судових витрат на відповідача, у зв`язку з тим, що призначення платежу невірно зазначено та йому не надіслано оригінал платіжки, то зазначене спростовує нормами ЦПК України, а саме тим, що до суду подається оригінал платіжної інструкції про сплату судового збору, а відповідачу її копія, що і було зроблено позивачем. Зазначає, що суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Враховуючи ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 06.09.2023р. про відкриття провадження у справі позовна заява прийнята до розгляду, тож, судовий збір зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України за цією позовною заявою. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно рішення Вишгородської міської ради від 06 серпня 2021 року № 10/1 змінено назву з «Вишгородське районне комунальне підприємство «Вишгородтепломережа» на «Комунальне підприємство «Вишгородтепломережа» Вишгородської міської ради, скорочену назву з «ВРКП «Вишгородтепломережа» на «КП «Вишгородтепломережа» ВМР». Як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира [ADDRESS] , належить на праві власності відповідачу з 23.12.2015 року. У відповідності до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1, 4 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. 12.01.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про надання послуг з централізованого опалення. Згідно з п. 1 Договору позивач зобов`язався своєчасно надавати відповідачу відповідної якості послуги з централізованого опалення, а споживач зобов`язався своєчасно їх оплачувати за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених договором. На підставі розпоряджень голови Вишгородської районної державної адміністрації про початок та завершення опалювального сезону в населених пунктах Вишгородського району та у відповідності до переліку будинків, які були підключені до мережі централізованого теплопостачання у смт. Димер, позивачем, протягом опалювального сезону 2015-2016pp., 2016-2017pp., 2017-2018pp., 2018-2019рр., 2019-2020рр., 2020-2021рр., надавалися відповідачу комунальні послуги. Згідно п. 1 п. 17 Договору споживач зобов`язався оплачувати послуги в установлений договором строк. Відповідачем було здійснено оплату послуг частково, остання оплата надходила у вересні 2021 року. На час звернення до суду заборговність відповідача за період спожитих послуг з грудня 2015р. по квітень 2021р. складає 21 630,44грн. Таким чином, між сторонами склалися правовідносини сторін, які регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ст. 9 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону. Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону. При цьому виконавці комунальних послуг забезпечують деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживачів. Відповідно до ст. 67 Житлового кодексу України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно ч. 1 ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24 січня 2006 року, встановлено, що власники та наймачі квартир зобов`язані оплачувати надані житлово- комунальні послуги. Згідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Таким чином, відповідачі зобов`язані оплатити надані послуги, а позивач має право вимагати від відповідачів виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг. Свої зобов`язання щодо надання житлово-комунальних послуг з централізованого опалення позивач виконує в повному обсязі, при цьому з будь-якими скаргами щодо неналежного надання позивачем послуг, відповідач не звертався. Що стосується зазначення відповідачем, що йому не повідомлялося про борги, то вказане твердження спростовується претензією №2052/08 від 11.11.2021 року, яка надсилалася на адресу боржника, що підтверджується копією конверта, трекінгом 0411204147957 та списком внутрішніх поштових відправлень Укрпошта від 11.11.2021 року на адресу відповідача, які додані до відповіді на відзив позивачем. Водночас, у відзиві відповідача на позовну заяву міститься вимога про застосування позовної давності до вимог Комунального підприємства «Вишгородтепломережа» Вишгородської міської ради. Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Вказаний висновок щодо позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд установив, що позивач Комунальне підприємство «Вишгородтепломережа» Вишгородської міської ради звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у серпні 2023 року. Позивач просить стягнути з відповіда заборгованість за опалення у період з грудня 2015 року. Так, в Україні карантин було введено з 12.03.2020 р., а ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 p. № 540-IX, запроваджено продовження позовної давності на строк дії карантину, набрав чинності з 02.04.2020 р. Водночас, норми вказаних законів застосовуються лише до правовідносин, які виникли після набрання ними чинності. Як відомо, карантин запроваджено з метою мінімізації соціальних контактів в умовах поширення інфекційної хвороби. Конкретні заходи визначені в Постанові Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 р. № 1236. Відповідно до п. 2 Постанови залежно від епідемічної ситуації на території України загалом або на окремих територіях встановлюється «зелений», «жовтий», «помаранчевий» або «червоний» рівень епідемічної небезпеки поширення COVID-19 та визначаються спеціальні правила (включаючи заборону) провадження певної діяльності, відвідування окремих закладів тощо. Водночас, навіть в умовах «червоного» рівня епідемічної небезпеки не передбачається зупинення роботи судових органів, підприємств поштового зв`язку, банківських установ, системи правової допомоги. Відповідно, зацікавлена особа має можливість реалізувати своє право на звернення до суду як самостійно, так і за допомогою адвоката. Доступності судового захисту сприяє запровадження Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, застосування системи відеоконференції Easycon, можливість участі в судових засіданнях в режимі відеоконференції, розгляд справи з використанням спрощених форм судового провадження тощо. Також не вбачається перешкод для збирання доказового матеріалу, вчинення інших процесуальних дій, виконання судових рішень. Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18.06.2020 р. № 731-IX до процесуальних кодексів включено норми, що передбачають можливість поновлення (продовження) процесуальних строків у разі визнання причин їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. За таких обставин поновлення (продовження) процесуальних строків можливе як до, так і після їх закінчення. Такий підхід гарантує можливість реалізації прав учасників судового провадження у разі пропуску строку з причин, що обумовлені карантинними обмеженнями, якщо вони дійсно перешкоджали своєчасному вчиненню процесуальної дії. Водночас, звертаючись до суду з вимогами, зокрема, і поза межами строків позовної давності, позивач жодним чином не обґрунтовував такий пропуск карантинними обмеженнями, не клопотав про його поновлення. Таким чином, суд доходить висновків що незастосування строків позовної давності в даному випадку, без такого звернення при подачі позову, призведе до невиправданого збільшення тривалості позовної давності та дисбалансу прав сторін. Також, суд погоджується, що відповідач своїми діями, а саме: здійсненням, починаючи з лютого 2016 року по вересень 2021 року, часткових оплат за особовим рахунком з опалення підтвердив та визнав борг перед позивачем, у зв`язку з чим відбулося переривання перебігу строку позовної давності. З урахуванням викладеного, позовні вимоги про стягнення з відповідача суми заборгованості за період з грудня 2015 року по липень 2020 рік, не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском позовної давності. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо обгрунтувань відповідачем відзиву про відсутність підстав для покладення на нього судових витрат у зв`язку з тим, що призначення платежу невірно зазначено та йому не надіслано оригінал платіжки, то зазначене спростовується нормами ЦПК України, а саме: ст. 177 ЦПК України, оскільки позовна заява подається до суду, до якої додається документ, підтверджує сплату судового збору, а також копія позовної заяви та копії всiх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. Отож, до суду подається оригінал платіжної інструкції про сплату судового збору, а відповідачу її копія, що і було зроблено позивачем. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Законом України «Про судовий збір» визначено правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до судових витрат. Статтею 9 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, а також враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, суд дійшов висновку, про часткове задоволення позову, а саме про солідарне стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за оплату наданих комунальних послуг у період з серпня 2020 року по серпень 2023 року у розмірі 10 764,56грн., з яких сплачено 9 728,68грн. Сума до стягнення - 1 035,88грн. Враховуючи те, що позовні вимоги Комунального підприємства «Вишгородтепломережа» Вишгородської міської ради задоволено частково, суд, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача в сумі 128,53грн, виходячи з розрахунку: 1 035,88гривень (розмір задоволених позовних вимог) х 2684,00 гривні (сума сплаченого судового збору) : 21 630,44 гривень (розмір заявлених позовних вимог) =128,53 гривень. Крім того, відповідач, враховуючи складну економічну ситуацію в Україні, а також наявність воєнного стану, зумовленого російською агресією, скрутне фінансове становище, просить розстрочити виконання рішення суду терміном на 12 (дванадцять) місяців шляхом сплати щомісячного платежу. Згідно із частиною першоюстатті 435 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може розстрочити його виконання, яке не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення. Так, цією нормою передбачено, що за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (тяжке захворювання боржника або членів його сім`ї, матеріальний стан, стихійне лихо, інші назвичайні події тощо), за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може розстрочити виконання рішення. Розстрочка - спосіб виконання зобов`язання, при якому виконання проводиться не одночасно і в повному обсязі,а частинами і в строки, встановлені наперед. Підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його виконання неможливим у строк. Розстрочка допускається лише у виключних випадках. Крім того суд звертає увагу на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" зазначено, що право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування. Суд враховує, що доказів наявності будь-яких перешкод для належного виконання рішення суду не надано. Відповідачем не доведено існування об`єктивних перешкод для сплати ним існуючої заборгованості. Враховуючи викладене, в задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Outcome: partial