Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу Житомирської області Лужинецький Павло Вікторович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення збитків. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №53551, вчинений 28 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» грошових коштів у розмірі 20 993,64 грн; стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» на свою користь збитки у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 10 150,00 грн та збитки у вигляді примусового стягнутих коштів із заробітної плати у розмірі 5 000,00 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що за місцем роботи позивача надійшла постанова приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Лужинецького П.В. від 09 листопада 2020 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та відкриття виконавчого провадження [NUMBER]. Зазначене виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. №53551, що був вчинений 28 вересня 2020 року, яким стягнуто з позивача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» заборгованість у розмірі 20 993,64 грн. Позивач зазначає, що на підставі постанови приватного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника з її доходів здійснюються відрахування у розмірі 20% щомісячно. Також позивач зазначає, що не має жодних кредитних зобов`язань перед відповідачем, ніякої інформації щодо заборгованості за кредитом позивач не отримувала, письмові вимоги про сплату боргу на користь ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» позивачу не надсилались. Вважає, що кредитний договір з фінансовою установою укладено з незаконним використанням персональних даних позивача, а тому є недійсним. Також у позові зазначено, що не зважаючи на переведення нею приватному виконавцю витрат виконавчого провадження, останній утримав з її заробітної картки 5000,00 грн. Позивач вважає, що приватний нотаріус при вчинені оскаржуваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. У зв`язку з чим, позивач вбачає підстави для визнання виконавчого напису №53551 від 28 вересня 2020 року, вчиненого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. таким, що не підлягає виконанню. Крім того, позивач зазначає, що у зв`язку з порушенням її прав, відсутністю у неї спеціальних знань в галузі права, вона була вимушена звернутись за професійною юридичною допомогою до юридичної компанії, за яку нею було сплачено 10 150,00 грн, які позивач вважає збитками, понесеними з вини відповідача. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 липня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомленням сторін, витребувано у приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай Олега Станіславовича належним чином завірену копію виконавчого напису №53551 від 28 вересня 2020 року. (а.с.39-41). Також ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 липня 2021 року зупинено стягнення на підставі виконавчого напису №53551, вчиненого 28 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем щодо стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» заборгованість в розмірі 20 993,64 грн, в межах виконавчого провадження [NUMBER]. (а.с.42-44) Відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» копії ухвал суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримано 29 вересня 2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Третьою особою приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. копії ухвал суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримано 06 жовтня 2021 року, що також підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Третьою особою приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Лужинецьким П.В. копії ухвал суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримано 05 жовтня 2021 року, що також підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, з викладенням заперечень проти неї. Треті особи також не скористались своїм правом та не направили до суду заяв по суті справи. 13 жовтня 2021 року від приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. надійшов лист, в якому серед іншого повідомлено, що витребувані ухвалою суду документи не можуть бути надані, оскільки 28 липня 2021 року в нотаріальній конторі були проведені слідчі дії, вилучені документи нотаріального діловодства та архіву, відповідно до ухвали слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 27 липня 2021 року. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані докази та повідомлені обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї Глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Судом установлено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Лужинецького П.В. перебуває виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису №53551, виданого 28 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. про стягнення з боржника, яким є [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» заборгованості в розмірі 20 993,64 грн. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Лужинецького П.В. від 09 листопада 2020 року звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а.с.18-19) Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року №3425-XII «Про нотаріат» (Закон №3425-XII). Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в пункті 2 даного Переліку визначено про стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Відповідно до п. 1.1., 1.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерством юстиції України 22 лютого 2012 №96/5 (далі за текстом - Порядок) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно пунктів 3.1. - 3.5. глави 16 Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років; безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172; якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку; строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу; при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172. Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором, і про суму якого сторони не сперечаються, тобто у разі відсутності заперечень боржника вимога кредитора вважається безспірною. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 31.01.1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен відмовити у вчиненні виконавчого напису. Відповідач не надав суду доказів наявності заборгованості [PERSON] , стягнутої за виконавчим написом №53551, вчиненим 28 вересня 2020 року, в тому числі й складових заборгованості. Також в матеріалах справи відсутні як докази того що між сторонами є кредитні зобов`язання, так і того, що ТОВ «Онлайн Фінанс» має право вимоги до [PERSON] . Крім того, в матеріалах справи відсутні докази надіслання відповідачем позивачу та отримання останньою вимоги про усунення порушень, з яких можна було б дійти висновку про безспірність заборгованості. Отже, відповідач не скористався своїм правом та не подав відзив на позовну заяву з доказами на спростування доводів позовної заяви та на підтвердження того, що сума заборгованості є безспірною, а також, що відповідач має право вимоги за кредитним договором, укладеним з [PERSON] . Також, суд бере до уваги ту обставину, що оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 28 вересня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. При цьому, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року в справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21). Матеріали справи не містять доказів того, що кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про правомірність заявлених [PERSON] вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків у вигляді примусово стягнутих коштів із заробітної плати в розмірі 5 000,00 грн, суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право на захист цивільного права та інтересів гарантовано ст. 15 ЦК України, якою визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень, викладених у ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17). Як убачається з позовної заяви, звертаючись до суду з вимогою про стягнення з відповідача збитків у вигляді примусово стягнутих в межах виконавчого провадження коштів у розмірі 5 000,00 грн, позивач не вказувала підставою стягнення цих коштів як таких, що набуті відповідачем без достатньої правової підстави. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Правовий висновок з аналогічних правовідносин викладений у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №910/16664/18. В даному випадку до правовідносин сторін не підлягають застосуванню положення цивільного права щодо стягнення збитків, а суд не в праві виходити за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирав правову підставу для стягнення коштів. Крім того, за наявними в матеріалах справи доказами не вбачається, що стягнуті з [PERSON] в межах виконавчого провадження [NUMBER] кошти були перераховані виконавцем стягувачу ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс». Оскільки судом установлено, що позивач не довела наявність обставин з якими закон пов`язує стягнення отриманих стягувачем за виконавчим провадженням без достатньої правової підстави коштів, позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків у розмірі 5 000,00 грн не підлягають задоволенню. Щодо інших доводів позивача, викладених у позовній заяві, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Згідно положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1 362,00 грн (908,00 грн (за вимогою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню) + 454,00 грн (за заявою про забезпечення позову)). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. На підтвердження понесених заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом даної справи до матеріалів позову долучено: договір про надання юридичних послуг №К-124 від 21 травня 2021 року, укладений між ТОВ «Юридична служба Консул» та [PERSON] ; фіскальні чеки на загальну суму 10 150,00 грн з назвою операції - юридичні послуги (а.с.33). Так, 21 травня 2021 року між ТОВ «Юридична служба Консул», в особі касира-адміністратора, та [PERSON] було укладено договір про надання юридичних послуг №К-124, згідно умов якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику наступні юридичні послуги: проект звернення до виконавця; проект звернення до нотаріуса; проект позовної заяви про скасування виконавчого напису нотаріуса; проект заяви про забезпечення позову; проект претензії до фінансової компанії; проект скарги до НБУ; проект скарги до міжрегіонального управління юстиції; консультація. Вартість юридичних послуг становить 10 150,00 грн і сплачується замовником у касу виконавця або безготівковим перерахуванням на розрахунковий рахунок (п.4.1. договору). Разом з тим, до матеріалів справи позивачем не надано доказів, які підтверджують, що «Юридична служба Консул» є суб`єктом правової допомоги на професійній основі, оскільки нормами ст.131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Однак, у вищевказаному договорі не відображено, за яким саме виконавчим написом надається консультація та складаються проекти звернень і заяв. Крім того, в наданих позивачем копіях фіскальних чеків не відображено, за які саме юридичні послуги здійснена оплата (не вказано номеру договору тощо) та не зазначено, ким саме здійснено оплату. Отже, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу саме у цивільній справі, яка розглядається в даному провадженні. Крім того, за змістом ст. 133, 137 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою лише адвоката, а не будь-якого спеціаліста в галузі права. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає визначених законом підстав для стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу. Враховуючи наведене та

Outcome: partial