Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просила: поділити майно в порядку поділу спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; поділити майно в порядку поділу спільного майна подружжя та припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму судового збору у розмірі 2 359, 70 грн., а також суму витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у розмірі 16 828,50 грн. В обґрунтування позову вказує на те, що з вересня 2015 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 12 травня 2021 року. 03 червня 2023 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». За час перебування у шлюбі з відповідачем та ведення спільного господарства, сторонами у спільну сумісну власність було набуто майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 05 червня 2019 року, [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] придбав вищевказану квартиру. Згідно з п. 5.9. зазначеного договору, дружина покупця [PERSON] дала згоду на укладення договору, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського округу Солошенко Ю.В. Таким чином, враховуючи, що зазначене майно було придбано у шлюбі та за письмовою згодою позивача, таке майно має статус спільного сумісного майна подружжя та підлягає розподілу. При цьому, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У зв`язку з викладеним [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. 25 жовтня 2023 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи і не підлягають задоволенню з огляду на наступне. 01 листопада 1996 року відповідачем отримано свідоцтво про право власності на 1/3 частку житла, а саме квартири [ADDRESS] , згідно розпорядження виконкому міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 4/1793-96 від 01.11.1996 року. 26 травня 2015 року відповідачем отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/9 частку вищезазначеного житла після смерті матері відповідача - [PERSON] , яке посвідчено державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. за реєстровим № 5-404. Також, 26 травня 2015 року відповідачем отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на 4/18 частки вищезазначеного житла після смерті батька відповідача - [PERSON] , яке посвідчено державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. за реєстровим № 5-407. 01 серпня 2015 року відповідачем отримано право власності на 1/3 частку вищезазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу 1/3 частки квартири, укладеного між [PERSON] (покупець) та [PERSON] і [PERSON] (продавці), посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. за реєстровим № 5-602. Таким чином 01 серпня 2015 року відповідачем набуто право власності на житло в цілому квартиру [ADDRESS] . 19 вересня 2015 року між відповідачем та позивачем було укладено шлюб. У період з вересня 2015 року по лютий 2019 року відповідач та позивач проживали разом у вищезазначеній квартирі. Проте, 14 лютого 2019 року відповідачем було відчужено квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, за яким відповідач виступав продавцем зазначеного житла. 05 червня 2019 року відповідачем отримано право власності на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. за реєстровим № 737. Кошти на придбання зазначеної квартири були отримані саме від продажу квартири [ADDRESS] , тобто квартири, яка була особистою приватною власністю відповідача, оскільки була набута ним до укладення шлюбу з позивачем. Звертає увагу, що вартість продажу квартири [ADDRESS] склала 644 117,00 грн., а вартість купівлі квартири [ADDRESS] становила відповідно до п. 2.1. договору купівлі-продажу від 05.06.2019 року 471 938,00 грн., тобто сума коштів, отримана від продажу квартири, яка була особистою приватною власністю відповідача, є значно більшою за суму коштів, яка була витрачена на придбання спірної квартири. Крім того, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що для придбання спірного житла були внесені кошти, які були особистою приватною власністю позивача. Також, позивачем не надано доказів того, що позивачем або відповідачем для придбання спірної квартири були внесені кошти, які є об`єктом спільної сумісної власності подружжя у розумінні ст.ст. 60, 61 СК України. Окрім того, оскільки на період придбання спірної квартири відповідач не мав роботи та не отримував доходу, у нього була відсутня можливість для внесення коштів, які є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Усі вищезазначені обставини свідчать про те, що єдиним джерелом коштів, які були витрачені на придбання спірного житла, були саме кошти, отримані відповідачем від продажу квартири, яка була його особистою приватною власністю. При укладанні договору купівлі-продажу нотаріусом не було проведено перевірку джерела коштів, які було витрачено для придбання спірної квартири. Вважає, що у зв`язку з тим, що позивачем не надано жодних належних доказів, що джерелом набуття спірної квартири були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а лише докази того, що спірне житло було придбане під час перебування у шлюбі, правові підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. У зв`язку з викладеним просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 10 листопада 2023 року від представника відповідача [PERSON] до суду також надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому, в даному відзиві викладені обставини, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 25 жовтня 2023 року. 16 листопада 2023 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. Відповідач зазначає, що у період з вересня 2015 року по лютий 2019 року вони разом з позивачем проживали у квартирі, право власності на яку відповідач отримав до укладення шлюбу та це не оспорюється позивачем. При цьому, відповідач на той момент не мав доходів та сім`я утримувалась лише на кошти, які заробляла позивач на той момент. Поточний ремонт, придбання побутової техніки та всі витрати на утримання сім`ї проводились за доходи, які отримувала позивач. Як зазначено у відзиві на позов, квартира, яка перебувала в особистій власності відповідача була відчужена останнім 14 лютого 2019 року. Проте, спірна квартира була придбана у період шлюбу за кошти, які належали подружжю на праві спільної сумісної власності 05 червня 2019 року, тобто через 4 місяці після продажу відповідачем своєї квартири. Яким чином відповідач розпоряджався власними коштами на протязі чотирьох місяців позивачу невідомо, адже грошові кошти, які отримав відповідач з продажу власної квартири, були його особистою власністю. Отже, просить врахувати той факт, що реалізація власного майна відповідачем та придбання спірної квартири не відбулося в один і той же день та у найближчі дні, що дає підстави стверджувати, що спірна квартира була придбана не за особисті кошти відповідача, які він отримав безпосередньо від продажу своєї квартири. При цьому, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження доводів щодо набуття спірної квартири за його особисті грошові кошти, що є його процесуальним обов`язком (ст.ст. 12, 81 ЦПК України). Вважає, що відповідачем не доведено, що саме кошти від продажу квартири були витрачені на придбання спірної квартири, враховуючи розрив у чотири місяці. Матеріалами справи беззаперечно доведено, що спірна квартира придбана на ім`я відповідача під час перебування у шлюбі з позивачем. Відповідач не спростував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру. За час проживання сім`єю у спірній квартирі за кошти, які заробляла позивач, був зроблений ремонт, придбана побутова техніка та меблі, які позивач залишає у користуванні відповідача. Також, ще до укладення шлюбу позивач мала власні збереження, які і витрачала на сім`ю та спільний побут. Як зазначалось, за час перебування у шлюбі фактично постійно працювала лише позивач та заробляла гроші, які в подальшому витрачалися в інтересах сім`ї. Та, незважаючи на це, сторони вели спільний побут, був спільний бюджет, комунальні послуги сплачувались за кошти позивача. Окрім того, слід зазначити, що 02 квітня 2014 року позивач продала частку квартири, що підтверджується договором купівлі-продажу, за що отримала грошові кошти за 1/3 частину. Продаж квартири був здійснений за 309 319 грн. На момент укладення шлюбу вона мала ці грошові кошти та саме за них та її доходи від праці й утримувалася сім`я. Право власності у відповідача на спірну квартиру виникло 05 червня 2019 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, під час їх спільного проживання та під час існування між сторонами теплих сімейних стосунків. Обставина спільного проживання та існування сімейних відносин між сторонами станом на час придбання спірної квартири не заперечується позивачем, а також відповідачем. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Враховуючи, що весь час за період шлюбу працювала та отримувала дохід лише позивач, що не заперечується самим відповідачем у відзиві, вважає доведеним той факт, що на момент придбання спірної квартири, вона приймала участь у придбанні останньої грошовими коштами та своєю працею, що є достатнім для визнання квартири такою, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності. 12 грудня 2023 року від представника відповідача - [PERSON] до суду надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено наступне. Позивачем не надано жодних належних доказів, які б свідчили про те, що в житлі відповідача, яке було його особистою власністю дійсно було проведено ремонт та придбано побутову техніку, а також не надано жодних належних доказів того, що зазначене житло за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Також, звертає увагу, що доходи, отримані позивачем, є спільною сумісною власністю подружжя. Діючим законодавством України не передбачено, що кошти витрачені на утримання сім`ї є підставою для набуття права власності на частку майна, яке являлось особистою власністю одного з подружжя. Тобто, сума коштів, отримана від продажу квартири, яка була особистою приватною власністю відповідача є значно більшою за суму коштів, яка була витрачена на придбання спірної квартири. Натомість, позивач надала податкові декларації за 2018 та 2019 роки, за якими протягом зазначеного періоду сукупний дохід склав 103 500,50 грн., який, за ст. 61 СК України, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Податкові декларації за 2020 та за 2021 роки також не можуть слугувати належними доказами для встановлення фактичних обставин справи, оскільки зазначені кошти були отримані після придбання спірного житла. Крім того, з 2018 року позивач здійснює незалежну господарську діяльність як фізична особа-підприємець і частина отриманих доходів, які є об`єктом спільної сумісної власності витрачалась саме на провадження та розвиток господарської діяльності: оренда приміщень, придбання обладнання тощо. Факт отримання позивачем доходів у зазначений період не підтверджує, що частина цих доходів була витрачена на придбання нового житла. Окрім того, зазначений в деклараціях розмір доходу є неспіврозмірним з вартістю придбання спірного. Натомість, відповідачем надані усі необхідні докази, які підтверджують джерело походження коштів та доходу, розмір якого є співрозмірним з вартістю та був витрачений саме з метою придбання спірного житла. Твердження позивача про те, що спірна квартира була придбана через 4 місяці після продажу відповідачем своєї квартири також не є належним аргументом, який доводить належність права власності на частку спірного житла. Процес пошуку та придбання нового житла не є швидким процесом і потребує певного часу і під час періоду 14.02.2019 року по 05.06.2019 року Відповідачем здійснювались заходи щодо пошуку підходящого житла. Твердження позивача про те, що 02 квітня 2014 року позивач продала частку квартири, за що отримала грошові кошти за 1/3 частину квартири у розмірі 103 106,33 грн. також не знаходить правових підстав для належності права власності на спірне житло, а також на житло, яке було особистою власністю відповідача. Вважає, що позивачем не надано жодних належних доказів того, що вона брала участь в утриманні спірного майна, в управлінні цим майном чи догляді за ним, а також доказів того, що спірне житло істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових затрат чи грошових затрат позивача. Також, діючим законодавством України не передбачено, що кошти витрачені на утримання сім`ї, є підставою для набуття права спільної сумісної власності на майно, яке було придбане за кошти, які були особистою власністю одного з подружжя. Наполагала на тому, що відповідачем надано усі належні докази, які спростовують презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. А позивачем не надано жодних належних доказів, які б свідчили про те, що спірне житло є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки відсутні докази того, що на спірне майно були витрачені кошти, які були її особистою власністю або кошти, які були спільною сумісною власністю подружжя. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.\~ Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 19 вересня 2015 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 19 вересня 2015 року виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 100 (а.с. 55). 12 травня 2021 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 12 травня 2021 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 57 (а.с. 12). При цьому, у зв`язку з реєстрацією 03 червня 2023 року шлюбу з [PERSON] позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 03 червня 2023 року Ірпінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 216 (а.с. 14). Під час перебування сторін у шлюбі, а саме 05 червня 2019 року, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 737, відповідач по справі [PERSON] , діючи за згодою своєї дружини [PERSON] , придбав нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,9 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м. (а.с. 10). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 169275209 від 05 червня 2019 року, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до ч. 3\~ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно\~зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до роз`яснень п.п. 22, 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України\~та\~ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами тощо. Відповідач [PERSON] оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру [ADDRESS] , посилаючись на те, що вказане нерухоме майно було придбано за його особисті кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS] . Оцінюючи заперечення відповідача в частині поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру [ADDRESS] суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Але, суд вважає, що під час розгляду даної справи відповідачем [PERSON] не доведено, що квартира [ADDRESS] була придбана виключно за особисті кошти відповідача [PERSON] та виключно для його особистих потреб. Дійсно, з листа приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Насобіної Тетяни Володимирівни № 277/01-16 від 18 жовтня 2023 року вбачається, що 14 лютого 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка належала продавцю [PERSON] , продаж вказаної квартири вчинено за 644\~117,00 грн. (а.с. 56). Але, сам по собі факт продажу [PERSON] квартири [ADDRESS] 14 лютого 2019 року, тобто більш ніж за три місяці до придбання 05 червня 2019 року спірної квартири [ADDRESS] , не свідчить про придбання спірної квартири за особисті кошти [PERSON] та не спростовує презумпцію спільного майна на спірну квартиру [ADDRESS] . Той із подружжя, який порушує питання про спростування презумпції віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, особа зобов`язана довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. Суд також вважає за необхідне звернути увагу, що квартира [ADDRESS] , яка належала відповідачу, була продана ним вже під час тривалого перебування у шлюбі з позивачем та, як зазначав у заявах по суті справи представник відповідача, з метою придбання нового житла. Викладене свідчить про те, що квартира [ADDRESS] була відчужена відповідачем в інтересах сім`ї та нова квартира - квартира [ADDRESS] також була придбана в інтересах сім`ї, для спільного проживання в ній позивача та відповідача, а не для особистих потреб відповідача. Будь-яких інших доказів на підтвердження придбання вищезазначеного нерухомого майна за власні кошти та в своїх особистих інтересах, а не в інтересах сім`ї, відповідачем суду не надано. Усі інші доводи та заперечення відповідача проти позову грунтуються лише на його припущеннях та належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджені. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо посилань сторони позивача на те, що 02 квітня 2014 року позивач продала належну їй частку квартири [ADDRESS] та отримала від її продажу грошові кошти, слід зазначити, що вказані обставини мали місце більш, ніж за п`ять років до придбання спірної квартири, а тому суд ці обставини до уваги не приймає та відхиляє, як не приймає і надані на підтвердження цих обставин докази (а.с. 150-151). Судом встановлено та визнавалося відповідачем, що під час перебування у шлюбі з відповідачем позивач постійно працювала та отримувала заробіток. Згідно з Податковою декларацією платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2018 рік, сума доходу позивача становила 42\~500,00 грн. (а.с. 141-142). Згідно з Податковою декларацією платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2019 рік, сума доходу позивача становила 61 000,00 грн. (а.с. 144-145). Згідно з Податковою декларацією платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2020 рік, сума доходу позивача становила 360 000,00 грн. (а.с. 143). При цьому, податкову декларацією платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2021 рік суд до уваги в якості доказу по вказаній справі не бере, оскільки у 2021 році позивач та відповідач припинили шлюбні відносини та розірвали шлюб, а тому дана декларація є неналежним доказом. З цих же підстав суд не бере до уваги податкову декларацію позивача за 2020 рік, оскільки спірне майно було придбано сторонами у 2019 році, а тому вказана декларація є неналежним доказом. За таких обставин суд вважає встановленим, що позивач працюючи та отримуючи дохід на протязі тривалого часу під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, приймала участь у формуванні спільного бюджету та спільної сумісної власності подружжя, а тому має право на відповідну частку у спільно набутому подружжям майні. При цьому, як зазначив представник відповідача у відзиві на позовну заяву, сам відповідач у період придбання спірної квартири не працював та доходів не отримував. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності сумісного майна подружжя згідно приписів ст. 60 СК України. Оскільки квартира [ADDRESS] була придбана під час перебування позивача та відповідача в зареєстрованому шлюбі, за рахунок грошових коштів обох сторін та доходів від трудової діяльності, суд вважає встановленим той факт, що спірна квартира була придбана в інтересах родини а тому дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача. Згідно\~ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно із ч. 2\~ст. 372 ЦК України\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Шлюбний договір між позивачем та відповідачем укладено не було. Підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя судом під час розгляду справи не встановлено. Враховуючи наведене суд вважає, що частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] є рівними та дорівнюють частині за кожним з них. Оскільки квартира [ADDRESS] є спільно нажитим майном подружжя, враховуючи інтереси сторін та рівність їх часток у праві на квартиру, суд приходить до висновку, що слід поділити вищевказане майно подружжя та визнати за кожною із сторін право власності на частину квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 746565612000, а отже позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожною із\~сторін права\~власності на\~ частину\~квартири [ADDRESS] , призводить до припинення права спільної сумісної власності на вказану квартиру. Оцінюючи у\~сукупності усі\~інші аргументи\~сторін,\~наведені ними\~в обґрунтування\~своїх вимог\~або заперечень,\~суд до\~уваги їх\~не бере,\~оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~ судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 2\~359,69 грн., тобто у розмірі 1% від заявленої позивачем ціни позову. Таким чином,\~оскільки позовні\~вимоги [PERSON] \~задоволені,\~то з\~відповідача на\~користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 2\~359,69 грн. На підставі ст.ст.\~60,\~63,\~69 СК України, ст.ст. 3, 15, 16, 368, 372 ЦК України,

Outcome: approved