Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

В грудні 2022 позивач звернувся до суду з позовом, по якому просить: Визнати недійсним договір дарування частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е. від 17.04.2015 № 682. Скасувати державну реєстрацію права власності на частини квартири за [PERSON] проведеною відповідно до договору дарування від 17.04.2015, серія та номер 9408442. Стягнути з відповідачів на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судовий збір. Позивач мотивує вимоги тим, що Акціонерне товариство «Універсал банк» є правонаступником всіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» та Відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк». 13 травня 2008 між ВАТ «Універсал Банк» (змінено найменування на ПАТ, а потім і на АТ «Універсал Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 054-2008-1491, згідно якого Банком надано Позичальнику грошові кошти у сумі 217 579, 00 доларів США строком до 10.05.2038 року зі сплатою 12,45% річних за користування кредитом, згідно Договору в сумі 217 579, 00 доларів США. Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, а Відповідач отримав та використовував грошові кошти на задоволення власних потреб. 05 серпня 2014 ПАТ «Універсал Банк» було направлено відповідачу - вимогу про усунення порушень. Однак, зобов`язання за Договором Кредиту не були відповідачем виконані та порушення не були усунуті. Даний факт становлено рішеннями першої та апеляційної інстанції № 522/10074/15-ц. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, іцо набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 13 травня 2015 року банком було направлено позовну заяву до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. 08 червня 2015 Приморським районним судом м. Одеси було відкрито провадження за позовною заявою Банку до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. 14 квітня 2016 Приморський районний суд м. Одеси по справі № 522/10074/15-ц задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь Банку суму заборгованості в розмірі 195 054,80 дол США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення складає 4 970 674,51 грн, а також судовий збір у сумі 1827 грн з кожного. Не погодившись з даним рішенням суду [PERSON] та [PERSON] було подано апеляційну скаргу. Рішення апеляційного суду Одеської області від 18.08.2016 року по справі № 522/10074/15-ц рішення Приморського районного суду м. Одеси було змінено та залишено в силі в рішення в частині стягнення з позичальника [PERSON] на користь ПАТ « Універсал Банк» суму заборгованості за кредитним до розмірі 195 054,80 дол США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення складає 4 970 674,51 грн, а також судовий збір у сумі 1827 грн. На виконання рішення суду 18.07.2018 Приморським районним судом м. Одеси було видано ПАТ «Універсал Банк» виконавчі листи. В 2018 році було направлено виконавчі листи з заявою про відкриття провадження до приватного виконавця Трофименко М.М. 02 листопада 2018 було відкрито виконавче провадження приватним виконавцем Трофименко М.М. та винесено постанову про накладення арешту на майно. 03 червня 2020 році приватним виконавцем Трофименко М.М. було повернено виконавчий лист. В 2022 було повторно направлено виконавчі листи з заявою про відкриття провадження до приватного виконавця Лановенко Л.О.. 10 січня 2022 було відкрито виконавче провадження приватним виконавцем Лановенко Л.О. та винесено постанову про накладення арешту на майно. Під час виконання рішення суду приватним виконавцем Лановенко Л.О. було виявлено, що згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень № 310437004 від 21.09.2022, [PERSON] 17.04.2015 р. подарував, а [PERSON] прийняв у дар належну [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 100,6 кв.м., житлова площа 72,5 кв.м., кількість кімнат 4, про що свідчить витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень № 310437004 від 21.09.2022 року. Тобто після\~отримання листа\~вимоги від\~05.08.2014\~року з\~метою уникнення\~відповідальності за\~виконання рішення\~суду,\~ [PERSON] 17.04.2015\~року уклав\~фіктивний договір\~дарування зі\~своїм сином\~ [PERSON] .\~Той факт,\~що метою\~договору дарування\~було саме\~унеможливлення виконання\~судового рішення\~про стягнення\~заборгованості за\~кредитним договором\~і сам\~договір не\~направлений на\~створення реальних\~наслідків, що свідчить про фіктивність правочину та є підставою для визнання такого правочину недійсним. Таким чином, відповідний договір дарування, укладений [PERSON] не був спрямований на реальне настання правових наслідків, передбачені ст. 717 ЦК України, а тому в силу ст. 234 ЦК України він є фіктивними та підлягає визнанню судом недійними. Ухвалою від 23.01.2023 по справі відкрито провадження, встановлений загальний порядок розгляду справи. Ухвалою від 23.01.2023 клопотання Акціонерного товариства «Універсал Банк» про витребування доказів задоволено. Витребувано з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради та Головного управління державної міграційної служби в Одеській області відомості про те, хто був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] у період з 10.04.2015 року по 28.11.2022 року. 13.03.2023 до суду надійшли відомості з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради. \~ \~ \~ \~22.11.2023 до суду надійшло клопотання про доручення доказів В судове засідання сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, від представника позивача надійшла до суду заява про розгляд справи за ії відсутності. Відповідачі до судового засідання не з`явились, про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином у встановленому порядку. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Матерілами справи встановлено, 13 травня 2008 між ВАТ «Універсал Банк» (змінено найменування на ПАТ, а потім і на АТ «Універсал Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 054-2008-1491, згідно якого Банком надано Позичальнику грошові кошти у сумі 217 579, 00 доларів США строком до 10.05.2038 року зі сплатою 12,45% річних за користування кредитом, згідно Договору. У відповідності до п. 1.1 Кредитного договору, Кредитор зобов`язується надати позичальникові на умовах цього договору грошові кошти в сумі 217 579, 00 доларів США, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати та повернути Кредит, сплатити проценти за користування ним на умовах та в порядку, визначених Договором. Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, а Відповідач отримав та використовував грошові кошти на задоволення власних потреб. Згідно п. 5.2.2 Кредитного Договору, Кредитор має право вимагати від Позичальника належного виконання останнім взятих на себе зобов`язань по Договору. 05 серпня 2014 ПАТ «Універсал Банк» було направлено відповідачу - вимогу про усунення порушень. Однак, зобов`язання за Договором Кредиту не були відповідачем виконані та порушення не були усунуті. Даний факт становлено рішеннями першої та апеляційної інстанції № 522/10074/15-ц. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, іцо набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 13 травня 2015 року банком було направлено позовну заяву до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. 08 червня 2015 Приморським районним судом м. Одеси було відкрито провадження за позовною заявою Банку до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. 14 квітня 2016 Приморський районний суд м. Одеси по справі № 522/10074/15-ц задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь Банку суму заборгованості в розмірі 195 054,80 дол США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення складає 4 970 674,51 грн, а також судовий збір у сумі 1827 грн з кожного. Не погодившись з даним рішенням суду [PERSON] та [PERSON] було подано апеляційну скаргу. Рішення апеляційного суду Одеської області від 18.08.2016 року по справі № 522/10074/15-ц рішення Приморського районного суду м. Одеси було змінено та залишено в силі в рішення в частині стягнення з позичальника [PERSON] на користь ПАТ « Універсал Банк» суму заборгованості за кредитним до розмірі 195 054,80 дол США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення складає 4 970 674,51 грн, а також судовий збір у сумі 1827 грн. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Факт укладання між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] Кредитного договору № 054-2008-1491 встановлено судовим рішенням Приморського районного суду м. Одеси № 522/10074/15-ц, а тому дані обставини доказуванню не підлягають. На виконання рішення суду 18.07.2018 року Приморським районним судом м. Одеси було видано ПАТ «Універсал Банк» виконавчі листи. В 2018 році було направлено виконавчі листи з заявою про відкриття провадження до приватного виконавця Трофименко М.М. 02 листопада 2018 року було відкрито виконавче провадження приватним виконавцем Трофименко М.М. та винесено постанову про накладення арешту на майно. 03 червня 2020 році приватним виконавцем Трофименко М.М. було повернено виконавчий лист. В 2022 році було повторно направлено виконавчі листи з заявою про відкриття провадження до приватного виконавця Лановенко Л.О.. 10 січня 2022 року було відкрито виконавче провадження приватним виконавцем Лановенко Л.О. та винесено постанову про накладення арешту на майно. Під час виконання рішення суду приватним виконавцем Лановенко Л.О. було виявлено, що згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень № 310437004 від 21.09.2022 року, [PERSON] 17.04.2015 р. подарував, а [PERSON] прийняв у дар належну [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 100,6 кв.м., житлова площа 72,5 кв.м., кількість кімнат 4, про що свідчить витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень № 310437004 від 21.09.2022 року. Тобто після отримання листа вимоги від 05.08.2014 року з метою уникнення відповідальності за виконання рішення суду, [PERSON] 17.04.2015 року уклав фіктивний договір дарування зі своїм сином [PERSON] . Той факт, що метою договору дарування було саме унеможливлення виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором і сам договір не направлений на створення реальних наслідків, свідчать наступні обставини: Правочин було укладено після порушення строків виконання зобов`язань за кредитним договором та отримання досудових листів. \~ \~ \~ \~Правочин було укладено між близькими родичами (батьком та сином). Факт перебування [PERSON] та [PERSON] у родинних зв`язках підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження. Укладений правочин є безоплатним, що зазначено у договорі. Вказане свідчить про те, що дії сторін Договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів. Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. З ст. 13 ЦК України) є недійсними. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудагорного правочину (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.08.2021 по справі № 295/6177/19-ц). Цивільно-правовий договір не може використовуватись учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, а укладення боржником, проти якого розпочато судове провадження про стягнення боргу, договору дарування, може свідчити про недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника (постанова Верховного Суду від 05.07.2018 по справі № 922/2878/17). Тобто [PERSON] здійснені дії, направлені на приховування майна з метою недопущення звернення стягнення на таке майно та використано у даній схемі пов`язаних близьких осіб - сина [PERSON] , що свідчить про фіктивність правочину та є підставою для визнання такого иравочину недійсним. Тобто, [PERSON] почав вчиняти дії які є фраудаторними, тобто єдиною легітимною метою їх є виведення майна з під його власності. Фраудаторний правочин-один із різновидів фіктивних правочинів. Як неодноразово зазначає у своїх правових висновках Верховний Суд, фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди кредитору (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов зобовязання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: момент вчинення відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період);контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника). Такий правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 28.07.2022 р. по справі № 902/1023/19. В свою чергу, вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Цей висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17. Так, наслідком фраудаторної діяльності Відповідача є формальне вчинення договору дарування для подальшої перереєстрації права власності на належне йому майно. Також, набуття права власності в силу приписів як національного законодавства так і практики ЄСПЛ має бути правомірним і добросовісним, тобто не спрямованим на завдання шкоди іншим особам. Недобросовісні ж дії, метою яких є не набуття права власності, а ухилення від виконання зобов`язань, свідчать про фраудаторність переходу права власності лише з однією метою - позбавити Банк можливості задовольнити свої вимоги за рахунок належного боржнику майна, що і відбулось в даній ситуації. У постанові від 19 травня 2021 р. по справі № 693/624/19 Верховний Суд конструкцію «фраудаторності», врахувавши момент вчинення договорів (після відкриття провадження, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні в справі), контрагента, з яким боржник вчинив оспорювані договори (який був учасником товариства - боржника), ціну в оспорюваних договорах купівлі- продажу (майно було продано за мізерну ціну), сформулював висновок,\~що боржник\~діяв очевидно\~недобросовісно та\~зловжив правами,\~оскільки вчинив\~оспорювані договори,\~які порушують\~майнові інтереси\~кредитора і\~направлені на\~недопущення звернення\~стягнення на\~майно боржника,\~а отже\~упостанові від 26 травня 2021 р. у справі № 727/2525/20 Верховний Суд задовольнив касаційну скаргу кредитора, який шість років добивався визнання недійсним договору, вчиненого боржником, та нагадав висновок Верховного Суду у справі № 922/1903/18 про те, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно\~недобросовісно і\~зловживає правами\~стосовно кредитора.Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Основними ознаками фіктивного иравочину, з огляду на приписи статей 203, 215, 234 ЦП України, є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Верховний Суд зазначає, що факт невиконання сторонами умов правочину або його часткове невиконання також не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень № 310437004 від 21.09.2022 року АТ «Універсал Банк», що [PERSON] відчужив квартири [ADDRESS] за договором дарування частини квартири від 17.04.2015 року своєму сину [PERSON] . Таким чином, встановлені обставини вказують на те, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, свідчать про умисел обох сторін оспорюваного правочину приховати справжні наміри учасників правочину, а саме виведення нерухомості з власності [PERSON] та ухилення від виконання рішення суду. У постанові Верховного Суду від 05.07.2018 у справі № 922/2878/17, в якій суд зазначив, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом. Відповідна правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 905/3038/16, якою було скасовано постанову суду апеляційної інстанції та залишено в силі рішення суду першої інстанції, оскільки Верховний Суд погодився з висновком місцевого суду, що первинні господарській фінансові документи були укладені і підписані не з метою створення реальних правових наслідків у вигляді переходу права власності, а за для формальної зміни титулу спірного майна з метою його приховання від органів державної виконавчої служби та ухилення від виконання рішень суду щодо стягнення з відповідача грошових коштів. Також в постанові Верховного Суду України від 23.08.2017 по справі № 6-1873цс16 було зазначено, що у справі, яка переглядається, суди встановили, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивачки, отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно (аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 по справі № 6-2690цс16). Таким чином, відповідний договір дарування, укладений [PERSON] не був спрямований на реальне настання правових наслідків, передбачені ст. 717 ЦК України, а тому в силу ст. 234 ЦК України він є фіктивними та підлягає визнанню судом недійними. В правовому висновку Верховного суду України викладеному в постанові ВСУ № 6- 1837цс16 від 19 жовтня 2016 року зазначено, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У справі, яка переглядається, суди встановили, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивачки, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Установивши ці обставини, суди не надали належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Відповідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16 зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. Той факт, що встановлені ухвалою суду про забезпечення позову обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. Початок перебігу за вимогою про застосування наслідків нікчемного договору дарування, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною нікчемного договору дарування), починається з наступного дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Окрім того, відповідно правової позиції висловлено Верховним Судом України в Постанові № 638/16768/19, провадження № 61-1336св22 від 21 вересня 2022 року, а саме зазначено що для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною нікчемного правочину), належить застосувати частину першу статті 261 ЦК України. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (частина третя статті 261 ЦК України). Ключовим питанням на яке належить надати відповідь у цій справі, з урахуванням доводів касаційної скарги та обставин встановлених судами, є те, з якого моменту починається перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною нікчемного правочину). Обміркувавши вказані норми, з урахування принципу розумності, колегія суддів зауважує, що: положення статті 253 ЦК України поширюються на всі випадки встановлення початку перебігу строків. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, враховує, що в окремих положеннях ЦК міститься правило про визначення перебігу строку «від дня» чи «з часу», а не «від наступного дня». Такий прийом законодавчої техніки законодавець застосував,

Outcome: approved