Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: [PERSON] \~звернулася до\~суду з\~вищевказаним позовом,\~в якому\~просить стягнути\~з [PERSON] на її користь суму основного боргу в розмірі 400 Євро та 1400 Євро процентів за договором позики. А також просить стягнути з відповідача всі судові витрати по справі. Свої позовні вимоги мотивує тим, що в січні 2021 року вона продала корову, в той час її зять був знайомий з відповідачем по справі, який прийшов до нього, щоб позичити гроші, необхідні на лікування. Так як зять знав, що вона щойно отримала гроші за продану корову, то прийшов з ним до неї з проханням позичити йому гроші на лікування. Тоді 01.02.2021 вона позичила [PERSON] кошти в сумі 400 Євро, які останній зобов`язувався повернути. Позика відбувалась цього ж дня шляхом передачі грошей відповідачу з оформленням відповідної розписки, яку останній власноручно написав та підписав про отримання в борг грошових коштів з виплатою 10% в місяць. Таким чином між ними було укладено договір позики, який відповідає вимогам ст.ст. 1046, 1047 ЦК України. На неодноразові усні попередження про повернення боргу відповідач не реагує, а ховається від неї. Всі ці дії свідчать про те, що відповідач добровільно повертати борг відмовляється, тобто не хоче виконувати зобов`язання згідно умов договору позики. Тому вона хоче в судовому порядку стягнути з відповідача всю суму боргу, як зазначено в розписці як договорі позики з процентними платежами. Оскільки у договорі позики не вказано дату повернення основного боргу, то згідно зі ст. 1049 ЦК України основний борг повертається з часу вимоги в місячний термін. Тому вона направила відповідачу письмову вимогу про повернення боргу в місячний термін. Проте, відповідач не прийшов отримати поштове відправлення і конверт з вимогою повернувся на пошту за терміном його зберігання. Оскільки договором позики визначено розмір процентів за користування коштами, то з відповідача необхідно стягнути суму боргу та щомісячні проценті платежі за весь період користування коштами з 01.02.2021 по день подачі позову до суду, що становить 35 місяців. Таким чином процентні платежі від суми позики 400 Євро становлять у місяць 40 Євро, а за 35 місяців відповідно 1400 Євро. Тому стягненню підлягає сума основного боргу 400 Євро та сума 10% процентів місячних в розмірі 1400 Євро за користування кредитом. Позивачка подала до суду заяву, згідно з якою позовну заяву підтримує в повному обсязі та просить її задоволити, а розгляд справи здійснювати без її участі. Не заперечує щодо заочного розгляду. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбаченому законом порядку шляхом направлення поштових повідомлень. Окрім цього, відповідача повідомлялося про розгляд справи шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебсайті судової влади України (а.с 25). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 28.12.2023 було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін Ухвалою суду від 11.01.2024 постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін, відповідача викликано в судове засідання шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебсайті судової влади України. 31.01.2024 позивачка подала до суду заяву, згідно з якою позовну заяву підтримує в повному обсязі та просить її задоволити, а розгляд справи здійснювати без її участі. Не заперечує щодо заочного розгляду. Відповідач відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обгрунтувань позивачки суду не надав, хоча був повідомлений про розгляд даної справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Враховуючи, що відповідач, хоча і був належним чином повідомлений про розгляд даної справи, відзиву на позов та клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін не подав, позивачка не заперечує проти заочного розгляду справи, тому протокольною формою ухвали суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: [PERSON] взяв позику у [PERSON] в сумі 400,00 Євро зі сплатою 10,00 % в місяць, що підтверджується складеною ним розпискою від 01.02.2021 (а.с. 5). 17.11.2023 [PERSON] направила [PERSON] вимогу, згідно з якою вимагала протягом 30 днів з часу пред`явлення вимоги повернути їй позичені кошти в розмірі 400 Євро із несплаченими 10% в місяць по даний час (а.с. 7), однак, така вимога не була вручена та повернулася відправнику (а.с.11-12). Таким чином судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу повернення суми позики. Оцінка суду: врахувавши позицію позивачки, викладену в позовній заяві, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши письмові докази, даючи їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Частиною 1 статті 1046\~ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1047\~ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як визначено в ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Верховний Суд України у постанові №309/3458/14-ц від 13.12.2017 виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як зазначено у ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові № 483/1953/16-ц від 26.06.2018. У той же час Верховний Суд України в постанові від 02 липні 2014 року у справі N 6-79 цс14 вказував на те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складення розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. При цьому суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду в справі №373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року щодо повернення позики в тій же валюті, в якій отримана. Відповідно до частини першої статті 1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. В п. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що наявність оригіналу боргової розписки від 01.02.2021 у позивачки, яку вона надала суду, вказує про невиконане зобов`язання відповідачем та підтверджує факт укладення договору позики, а також наявність боргу. Доказів про погашення відповідачем суми заборгованості суду не подано. З урахуванням наведених положень закону, суд приходить до висновку про те, що між сторонами виникли відносини позики, і [PERSON] свої зобов`язання за розпискою від 01.02.2021 належним чином не виконав, а тому вимоги позивачки про стягнення з відповідача грошових коштів (боргу) в розмірі 400,00 Євро та 1400,00 Євро процентів, нарахованих з часу написання розиски та надання коштів у позику до грудня 2023 року, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивачка понесла у зв`язку з розглядом справи, остання відносить оплату судового збору у розмірі 1073,60 грн., що підтверджується платіжною інструкцією (а.с. 3). Враховуючи,\~що суд\~прийшов до\~висновку про\~задоволення позову,\~то згідно\~з ч.\~1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Із матеріалів справи встановлено, що 17.11.2023 позивачка уклала з адвокатом Кобзаном Р.М. угоду про надання правової допомоги та сплатила визначену актом-прийому від 22.12.2023 вартість правових послуг у розмірі 3000,00 грн., що підтверджено квитанцією № 0529193 (а.с. 13-14). За таких обставин суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути 3000,00 грн. витрат за надання правничої допомоги На підставі викладеного, ст.ст. 4, 13, 77, 81, 141, 263 ЦПК України, ст.ст. 207, 526, 530, 530, 536, 545, 610, 612, 629, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України,

Outcome: approved