Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

У листопаді 2022 року комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» звернулося до суду із позовом, відповідно до якого просило усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі рішення Київської міської ради від 09.10.2014 № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово - комунальним господарством міста Києва», було прийняте розпорядженням Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 06.02.2015 № 58 «Про передачу та закріплення житлового і нежитлового фонду за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» , яким весь житловий та нежитловий фонд Святошинського району м. Києва, що був закріплений за КП «ДУОЖФ Святошинського району м. Києва» переданий на баланс комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» та закріплений за підприємством на праві господарського відання в тому числі житловий будинок [ADDRESS] . Розпорядженням Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 29.04.2016 №260 «Про внесення змін до розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.02.2015 № 58 «Про передачу та закріплення житлового і нежитлового фонду за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» уповноважено Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» уповноважено у разі виявлення нераціонального використання майна, закріпленого за підприємством на праві повного господарського відання, вживати заходів, передбачених законодавством України, щодо усунення порушень використання майна, в тому числі, звертатись до суду з відповідними позовами . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.06.2019 по справі, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.07.2019 по справі, додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.07.2019 по справі 759/13237/18 визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 29.05.2017 між [PERSON] та [PERSON] ; визнано відумерлою спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , а саме: квартиру [ADDRESS] загальною площею 33,35 кв.м. та житловою площею 15,00 кв.м., постановлено витребувати у [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва вказану квартиру. Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 23.12.2019 № 2237 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва нерухомого майна» квартиру [ADDRESS] прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передано його до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.06.2.020 № 213857271 власником квартири [ADDRESS] є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради. В рамках здійснення контролю за використанням житла, що перебуває у комунальній власності за призначенням комісією ЖЕД № 2 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» була проведена перевірка житла за адресою: [ADDRESS] , про що складено акти від 04.08.2022 та від 26.08.2022, а також 26.08.2022 вручено припис громадянці [PERSON] щодо зобов`язання надання документів, що підтверджують законність підстав проживання/користування квартирою, а в разі відсутності підтверджуючих документів, звільнити займане житлове приміщення. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.06.2019 у справі № 759/13237/18 за позовною заявою заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 (м. Київ, вул. Потапова Генерала, 4, кв.72) в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договір купівлі-продажу, визнання спадщини відумерлою, витребування майна, скасування державної реєстрації задоволено. Тому представник позивача вважає, що відповідач [PERSON] самоправно без належних документів, які б надавали право проживати в квартирі, зайняла спірну квартиру, чим порушує чинне законодавство України. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.11.2022року провадження у справі відкрито та признчено справу до підготовчого засідання (ас.26). 06.04.2023 року від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Гніденко О.М. надійшов відзив, згідно якого останній просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що спірне житлове приміщення було відповідачем зайнято не самоправно, а на підставі договору купівлі-продажу №346 від 19.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П., який не визнавався судом недійсним, за дану квартиру були сплачені відповідачем грошові кошти, всі правоустановлюючі документи були оформлені належним чином, право власності зареєстровано, що надавало всі законні підстави відповідачеві для заселення до спірної квартири. За результатами розгляду цивільної справи №759/13237/18 судом було визнано недійсним договір купівлі-продажу №916 від 29.05.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а у відповідача [PERSON] спірну житлову квартиру було витребувано шляхом задоволення віндикаційного позову(ас.49-53). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.04.2023року закрито підготовче засідання у справі та призначено до судового розгляду по суті(ас.71). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі. Представником відповідача в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи в судовому засіданні просила суд задовольнити позов. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.06.2019, додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.07.2019 та ухвалою від 22.07.2019 у справі № 759/13237/18 задоволено позов заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі позивача Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання спадщини відумерлою, витребування майна, скасування державної реєстрації(ас.7-25). Судом встановлено, що зазначеними вище рішеннями визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 29.05.2017 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю. М., зареєстрований у реєстрі договорів за № 916. Визнано відумерлою спадщиною, яка відкрилась після смерті [PERSON] [INFO] , до складу якої входить квартира [ADDRESS] , загальною площею 33,35 кв.м., житловою площею 15 кв.м. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 35754258 від 19.06.2017, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності [PERSON] на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1261031280000 та витребувано у [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва квартиру [ADDRESS] загальною площею 33,35 кв.м, житловою площею 15 кв.м. Судом встановлено, що зазначені рішення не були оскаржені та набрали законної сили. Крім того, суд у вказаному рішенні зазначив, що згідно з вимогами ст.ст. 330, 388, 658 Цивільного кодексу України право власності на майно, яке було відчужене поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Тобто, спірна квартира незаконно вибула із володіння (охорони) територіальної громади міста Києва - єдиного можливого власника, їй відумерла спадщина належить з часу відкриття спадщини. Саме територіальна громада міста Києва є єдиним власником зазначеної квартири, їй відумерла спадщина належить з часу відкриття спадщини. Отже, [PERSON] не є та ніколи не була законним власником квартири [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що саме територіальна громада міста Києва є єдиним власником зазначеної квартири, їй відумерла спадщина належить з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 23.12.2019 № 2237 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва нерухомого майна» було прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Києва нерухоме майно та передано до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації квартиру [ADDRESS] . Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.06.2020 № 213857271 власником квартири [ADDRESS] є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною 3 статті 1277 ЦК України, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно-за його місцезнаходженням. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно зі статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 353 цього Кодексу. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що н е заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованості активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 656 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові. Якщо продавець не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно з статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, з вищевикладеного та згідно зі статтями 330, 388, 658 ЦК України, право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою цього майна. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки припинення дійсного права власності дійсного власника у зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Аналогічні правові позиції викладені Верховним Судом України у постановах від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15, від 16.09.2015 у справі № 6-1203 цс 15, від 16.06.2020№ 145/2047/-16-ц. Доводи представника відповідача викладені у відзиві на позовну заяву про те, що власником спірної квартири є [PERSON] , оскільки на підставі договору купівлі-продажу №346 від 19.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П., який не визнавався судом недійсним, відповідачка сплатила кошти до уваги суду не беруться, оскільки рішенням суду від 07.06.2019 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 29.05.2017 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю. М., зареєстрований у реєстрі договорів за № 916 та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 35754258 від 19.06.2017, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності [PERSON] на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1261031280000 та витребувано у [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва квартиру [ADDRESS] загальною площею 33,35 кв.м, житловою площею 15 кв.м. В даному випадку відповідач має право в порядку регресу подати позов до відчужувача майна за договором купівлі-продажу квартири про відшкодування збитків добросовісному набувачу. Відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він потребує та став на чергу для поліпшення житлових умов для забезпечення його житловою площею. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, шо кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцькій проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy vs.Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житло» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло»- це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме-від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до вимог статті 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частинами 4, 5 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуванні жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних та громадських організацій. Згідно з частиною першою першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання. Частина 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5, 6 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Таким чином, приймаючи до уваги викладені вимоги матеріального та процесуального закону, оцінивши зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що доводи позовної заяви знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому, з метою захисту порушених прав позивача, суд вважає позов обґрунтованим та таким, щ підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі статтею 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2481,00 грн. в рахунок відшкодування судового збору.

Outcome: approved