Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

26 жовтня 2023 року позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Яресько Т.В., звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що через електронний додаток «ДІЯ» їй стало відомо про виконавче провадження № [NUMBER], відкрите приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенком Ю.О. на підставі виконавчого напису № 19417, вчиненого 31 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., про стягнення з неї на користь АТ «Альфа-Банк», яке в подальшому було перейменовано на АТ «Сенс Банк», заборгованості за кредитним договором № 490048047 від 10.10.2007, укладеним між нею (позивачем) та ПАТ «Альфа-Банк» в розмірі 35003,33 доларів США. Вважає, що оспорюваний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню в зв`язку з порушенням приватним нотаріусом Чуловським В.А. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами та чинного законодавства України, які регулюють порядок вчинення виконавчого напису нотаріусом. Зазначає, що приватний нотаріус вчинив напис із порушенням строку, протягом якого він може бути вчинений, оскільки датою повернення кредиту є 10.10.2013, тобто днем виникнення права вимоги за кредитним договором є 11.10.2013, а виконавчий напис вчинений 31.10.2016. Крім того, нотаріус не повідомила її про вчинення виконавчого напису, а також не перевірила безспірність заборгованості. Позивач також не отримувала від відповідача позасудову вимогу щодо дострокового повернення кредиту чи повідомлення-застереження про те, що останній розпочинає процедуру стягнення боргу за кредитним договором. Позивач просить суд вищевказаний виконавчий напис визнати таким, що не підлягає виконанню та стягнути судові витрати. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 26 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. Відповідачу був наданий строк для надання відзиву, третій особі - для подання до суду письмових пояснень. 9 листопада 2023 року від відповідача АТ «Сенс Банк» на електронну адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що 10 жовтня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 490048047, відповідно до якого банк надав позивачу кредит у сумі 37198,02 доларів США, який остання зобов`язалася повернути та сплатити проценти за його користування в сумі, строки та на умовах, передбачених договором та додатком № 1. [PERSON] свої зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконувала, в результаті чого, ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. про вчинення виконавчого напису. 31 жовтня 2016 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис № 19417, яким запропоновано стягнути за період з 10 грудня 2013 року по 10 вересня 2016 року на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість що виникла за кредитним договором № 490048047 від 10.10.2007, укладеним між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , в розмірі 35003,33 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом - 29742,64 доларів США та заборгованості за відсотками за користування кредитом - 5260,69 доларів США. В даний час виконавчий напис № 19417 перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Київської області Лисенка Ю.О.. Відповідач не погодився із посиланням позивача на те, що виконавчий напис вчинений із порушенням строку, оскільки позивач уже зверталася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою про захист прав споживача фінансових послуг шляхом визнання вказаного кредитного договору недійсним та про визнання недійсним правочину застави і застосування наслідків недійсності правочинів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2012 року дану позовну заяву залишено без розгляду. Вважають, що [PERSON] вчинила дію, якою визнала наявність заборгованості. Також просять залишити без уваги твердження позивача про те, що виконавчий напис вчинений з порушенням порядку повідомлення боржника, встановленого п 2.3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, оскільки зазначений пункт порядку передбачає надіслання іпотекодержателем повідомлення - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору. Станом на дату вчинення виконавчого напису, у разі вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором (а не звернення стягнення на предмет іпотеки) стягувач не був зобов`язаний направляти боржнику жодних повідомлень про усунення порушення кредитного зобов`язання, а нотаріус не міг відмовити у вчиненні виконавчого напису за кредитним договором у разі ненадання таких документів. Отже посилання позивача на порушення банком порядку повідомлення позивача як боржника є надуманим, оскільки не ґрунтується на положеннях законодавства. Щодо безспірності заборгованості, то банком приватному нотаріусу були надані усі необхідні документи, згідно з Переліком документів, затвердженим КМ України, які підтверджують наявність правовідносин між кредитором і боржником, а також документи, які підтверджують заборгованість. Позивачем не надано суду жодних розрахунків, які б підтверджували спірність оспорюваного виконавчого напису. 14 листопада 2023 року представник позивача в системі «Електронний суд» подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що відзив відповідачем поданий з порушенням порядку його надсилання сторонам та за відсутності додатків, на які посилається відповідач, тому повинен бути залишений судом без розгляду. Зазначив, що відповідачем не надано жодних доказів того, що ним було передано приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису оригінал кредитного договору, засвідчену відповідачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, а також докази направлення позивачу та отримання нею позасудової вимоги щодо дострокового повернення кредиту чи повідомлення - застереження про те, що стягувач розпочинає процедуру стягнення боргу за кредитним договором в порядку вчинення виконавчого напису, тому є підстави для задоволення позову. Крім того, оскільки позивач ще 27 грудня 2011 року не визнавала кредитний договір, подавши позов до суду, то порушення прав відповідача почалося із вказаної дати, що свідчить про вчинення виконавчого напису більш ніж через три роки з дня виникнення у відповідача права вимоги. Щодо витрат на правничу допомогу, то, вони є співмірними як із фактичною ціною позову, так і з складністю справи. Відповідач жодним чином не обґрунтував неспівмірність заявленої позивачем правничої допомоги. В судове засідання позивач та її представник не прибули, представник позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі та без участі позивача. В судове засідання представник відповідача АТ «Сенс Банк» не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А., про причини неявки суд не повідомив, правом подачі пояснень на позов [PERSON] не скористався. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що 10 жовтня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» і [PERSON] було укладено кредитний договір № 490048047, відповідно до умов якого позичальнику наданий кредит в розмірі 37198,02 доларів США, зі сплатою 12 % річних з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 10 жовтня 2013 року. 31 жовтня 2016 року за заявою ПАТ «Альфа-банк» приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис за реєстровим номером 19417, яким запропоновано стягнути на користь ПАТ «Альфа-банк» заборгованість, що виникла по кредитному договору № 490048047 від 10 жовтня 2007 року, боржником за яким є [PERSON] . Стягнення заборгованості проводиться за період з 10 грудня 2013 року по 10 вересня 2016 року. Сума заборгованості складається з: заборгованості за кредитом - 29742,64 дол. США; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 5260,69 дол. США. Загальна сума заборгованості становить 35003,33 доларів США та суми плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису. Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Ю.О., розглянувши заяву про примусове виконання вказаного виконавчого напису, відкрив виконавче провадження № [NUMBER]. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] зазначила, що оспорюваний виконавчий напис був вчинений з порушенням вимог Закону України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Виконавчим написом є розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому, вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. У пункті 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, визначено, що нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язань. Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року до зазначеного Переліку внесено зміни, відповідно до яких, серед іншого, Перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та п.2 такого змісту: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14, визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, зокрема, п. 2 змін, що вносяться до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 31.10.2016 року, тобто до набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14. Отже, на момент вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. оспорюваного виконавчого напису норма чинного законодавства про можливість вчинення виконавчих написів в безспірному порядку на підставі кредитних договорів, що не посвідчені нотаріально, була чинна. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості, як такого. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, тощо. Така правова позиція висловлена у численних постановах Верховного Суду, а саме: по справі № 310/9293/15 від 23 січня 2018 року, № 369/64125/17 від 26 лютого 2020 року та інших, які мають враховуватися судом у порядку виконання судом вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України. На думку Верховного Суду в постанові № 750/1627/18, провадження № 61-43895св18 від 6 червня 2019 року, розрахунок заборгованості, зроблений стягувачем з урахуванням положень Переліку документів, не може вважатися доказом на підтвердження безспірності заборгованості боржника. З огляду на викладене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Порушення порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Така позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21). Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 357/12818/17 (провадження № 44380св18). У нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджують безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за договором позики (кредитним договором). Ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання. Безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною. Як зазначає позивач про виконавче провадження їй стало відомо через електронний додаток «ДІЯ», після відкриття виконавчого провадження. Жодних документів щодо наявності заборгованості їй не надавали, матеріали справи також не містять жодних доказів про отримання останньою повідомлень про наявність заборгованості перед АТ «Альфа-Банк», а відповідач, в свою чергу, не надав суду доказів зворотного. Також позивачу не було надіслано повідомлення про вчинення виконавчого напису, тобто нотаріусом не додержано належних вимог для вчинення виконавчого напису. Таким чином, під час судового розгляду встановлено, що позивач не отримувала вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань. Слід звернути увагу на те, що не отримання позивачем вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавило її можливості бути вчасно проінформованою про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або спростувати вимоги банку. Позивач не мала можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення спірного виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, що об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчих написів. В обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог заставодержателя. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що виконавчий напис про стягнення заборгованості вчинений з пропуском строку, в межах якого міг бути вчинений. Відповідно до кредитного договору № 490048047 від 10 жовтня 2007 року дата остаточного повернення кредиту 10 жовтня 2013 року. Тобто, право вимоги у стягувача виникло 11 жовтня 2013 року, проте виконавчий напис був вчинений 31 жовтня 2016 року, а саме, зі спливом трирічного строку з дня виникнення права вимоги. Зазначене вище дає підстави для визнання виконавчого напису № 19417 таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем АТ «Сенс-Банк» не доведено дотримання встановленого законом порядку при зверненні за вчиненням виконавчого напису, і твердження позивача в цій частині ним не спростовані. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, недоведеності безспірності вимог стягувача, відтак позов про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, знайшов своє підтвердження під час розгляду та підлягає задоволенню. Позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 15000 гривень. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Із матеріалів справи убачається, що на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, останнім надано ордер на надання правничої (правової) допомоги серія АІ № 1482579, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю; копії: договору про надання правничої (правової) допомоги від 18 жовтня 2023 року № 23174, укладеного між адвокатом Яресько Т.В. та [PERSON] та додатковою угодою, відповідно до яких вартість послуг за домовленістю сторін складає фіксовану суму 15000 грн.; акту приймання-передачі послуг № 1 від 23.10.2023; розрахункової квитанції № 23/10/23 про отримання гонорару у розмірі 15000 грн.. Відповідач АТ «Сенс-Банк» просив зменшити витрати на правничу допомогу, у зв`язку з тим, що спори щодо оскарження виконавчих написів нотаріуса є поширеною категорією справ, тому розмір правничої допомоги є не співмірним зі складністю справи. Правові висновки щодо можливості зменшення витрат на правову допомогу лише у разі наявності клопотання сторони про їх зменшення внаслідок не співмірності містяться у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року (справа № 910/4881/18). Суд, вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем [PERSON] , дійшов висновку про те, що подані останньою на підтвердження таких витрат вищевказані договір про надання правничої (правової) допомоги, додаткова угода, акт приймання-передачі послуг та розрахункова квитанція не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. У ст. 137 ЦПК України закладені критерії оцінки як співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу тощо), так і критерій пов`язаності цих витрат із веденням справи взагалі (пов`язаності конкретних послуг адвоката із веденням саме цієї судової справи, а не якось іншої справи). Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Як вбачається з матеріалів справи відповідач АТ «Сенс-Банк» у відзиві заперечило проти стягнення витрат на правничу допомогу, посилаючись, в тому числі і на їх неспівмірність. Суд, враховуючи вказане клопотання відповідача, а також вищенаведені положення закону вважає, що сума 15000 грн. є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи в суді першої інстанції, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг, а також час, який необхідний адвокату для надання відповідних послуг. З урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, суд вважає, що вищевказані витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню позивачу в сумі 5000 грн.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1073,60 грн. слід стягнути з відповідача АТ «Сенс Банк» на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved