Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

[PERSON] 25.05.2017 року звернувся до Галицького районного суду м.Львова із позовом, в якому просив скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.10.2016 року №960 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на реконструкцію гр.гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] з розширенням існуючих балконів», в частині затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на реконструкцію гр. [PERSON] квартири [ADDRESS] з розширенням існуючого балкону. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що вказане рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 21.10.2016 року є незаконним, не відповідає вимогам ст.13, 319, 379, 383\~ЦК України,\~оскільки на\~час прийняття\~такого набрало\~законної сили\~27.09.2016\~року заочне\~рішення Залізничного\~районного суду\~м.Львова\~від 02.03.2016\~року у\~справі №462/6955/15\~за позовом\~ [PERSON] \~до [PERSON] ,\~треті особи:\~Залізнична районна\~адміністрація Львівської міської ради, [PERSON] , про приведення до попереднього стану квартири шляхом демонтажу самочинного розширеного балкону, яким зобов`язано [PERSON] і [PERSON] власними силами і за рахунок власних коштів привести до попереднього стану самочинно реконструйовану квартиру [ADDRESS] , шляхом приведення самочинно розширеного балкону до попередніх розмірів 1.05x3.50 м. Цим судовим рішенням, зокрема, встановлено, що після проведення реконструкції квартири [ADDRESS] шляхом збільшення балкону в квартирі [ADDRESS] на суміжній стіні з`явилися тріщини, обпадає штукатурка і погіршилось освітлення кімнати, яка межує з квартирою відповідачів. За наведених обставин, не погоджуючись з вказаним рішенням Виконавчого комітету, вважаючи його протиправним, таким, що порушує його права, позивач звернувся до суду. Постановою Галицького районного суду м.Львова від 23.06.2017 року у задоволенні позову відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2018 року постанову Галицького районного суду м.Львова від 23.06.2017 року скасовано та прийнято нову, якою позов задоволено. Постановою Верховного Суду від 13.02.2023 року вказані рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано, провадження у справі №461/3634/17 за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа [PERSON] , про скасування рішення закрито з мотивів того, що юрисдикція адміністративних судів на спірні правовідносини не поширюється та необхідність вирішення спору в порядку цивільного судочинства. Роз`яснено позивачу право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Ухвалою Верховного Суду від 24.04.2023 року задоволено заяву [PERSON] , справу №461/3634/17 за позовом\~\~ [PERSON] до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа\~ [PERSON] , про скасування рішення, на підставі ч.3\~ст.354 КАС України, передано до Залізничного районного суду м.Львова. 02.05.2023 року справа надійшла до Залізничного районного суду м. Львова і цього ж дня згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана для розгляду до провадження судді Колодяжного С.Ю. Ухвалою судді від 08.05.2023 року у справі відкрито провадження та вирішено розглядати таку в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами. В подальшому, згідно ухвали від 24.07.2023 року, суд перейшов до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. 22.06.2023 року від уповноваженого представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить заявлені [PERSON] до Виконавчого комітету Львівської міської ради позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність таких, оскільки отримання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки передбачається лише на етапі проектування будівництва та є складовою вихідних даних на будівництво, а після затвердження проекту значення містобудівних умов вичерпується, оскільки вони реалізовані (враховані) в проекті. Зазначає, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 24.11.1999 №7281 та декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ142163560340 від 21.12.2016 виданою Інспекцією ДАБК у м.Львові, тому будівництво об`єкта містобудування завершено, відповідно декларації і містобудівні умови вичерпують свою дію фактом виконання, а оскаржуване рішення відповідача, як акт індивідуальної дії, за своєю суттю вже реалізований, а відтак і вичерпав свою дію, жодним чином не порушує права, свободи та інтереси позивача та не заподіює йому шкоди. Позивач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, проте подав суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує і просить такі задовольнити, а також просить розглядати справу за його відсутності, що суд вважає за можливе, оскільки це відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач, який був належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, не забезпечив явку в судове засідання 01.02.2024 року свого уповноваженого представника, натомість представник відповідача Тимощук О.О. подала суду заяву про розгляд справи за відсутності такого, в якій також зазначила, що позовні вимоги відповідач заперечує, просить відмовити в позові з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи адвокат Шишка О.М. в судове засідання 01.02.2024 року не з`явився, хоча про час та місце проведення такого був повідомлений належним чином, в поданому на адресу суду клопотанні просив відкласти розгляд справи на іншу дату, що суд вважав безпідставним з огляду на повторну неявку третьої особи чи її представника в судове засідання і на підставі положень ст.233 ЦПК України вважав за можливе розглянути справу за відсутності такого учасника справи. Перевіривши доводи і аргументи сторін, викладені в заявах по суті справи, подані документи і матеріали даної справи, оглянувши матеріали справи № 462/6955/15, дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02.03.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.09.2016 року, у справі №462/6955/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, [PERSON] , про приведення до попереднього стану квартири шляхом демонтажу самочинно розширеного балкону, позов задоволено, зобов`язано [PERSON] і [PERSON] власними силами і за рахунок власних коштів привести до попереднього стану самочинно реконструйовану квартиру [ADDRESS] шляхом приведення самочинно розширеного балкону до попередніх розмірів 1.05x3.50 м. Цим рішенням, зокрема, встановлено, що [PERSON] зареєстрований і проживає в неприватизованій трьохкімнатній квартирі на [ADDRESS] , яка знаходиться на п`ятому поверсі п`ятиповерхового цегляного будинку. Квартира [ADDRESS] в цьому будинку, яка межує із квартирою позивача, належить на праві власності відповідачу [PERSON] , яка проживає в цьому житлі з чоловіком [PERSON] , і що в цій квартирі протягом 2013-2015 років добудовано балкон на швелерах по довжині кухні розміром 2,5Х1,05 м до існуючого балкону розміром 3,0Х1,05 м. Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №396 від 17.07.2015 року «Про самочинне будівництво, здійснене гр. [PERSON] » відповідачу [PERSON] було рекомендовано в термін до 01.09.2015 року самочинно розширений балкон розміром 1,05Х5,50 м привести до попередніх розмірів 1,05Х3,50 м. На виконання цього розпорядження адміністрація ЛКП «Сяйво» попереджала відповідача про\~необхідність виконання вказаного розпорядження, що відповідачем зроблено у встановлений строк не було, не приведено балкон до попередніх розмірів і на час розгляду справи у суді. Крім цього, судом була встановлена та обставина, що після проведення реконструкції квартири [ADDRESS] шляхом збільшення балкону в квартирі [ADDRESS] на суміжній стіні з`явилися тріщини, обпадає штукатурка і погіршилось освітлення кімнати, яка межує з квартирою відповідачів. 21.10.2016 року Виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення №960 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на реконструкцію гр. гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] з розширенням існуючих балконів». Не погоджуючись із вказаним рішенням виконавчого комітету, вважаючи його протиправним, таким що не відповідає вимогам ст.13, 319, 379, 383 ЦК України, оскільки на час прийняття цього рішення набрало законної сили зазначене рішення Залізничного районного суду м.Львова від 02.03.2016 року про демонтаж самочинно розширеного балкону, позивач звернувся до суду з даним позовом. В Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ч.1 ст.55). Відповідно до частин першої, другої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК\~України). Згідно зі\~ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистогонемайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Відповідно до п.10 ч.2 ст.16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб. Вирішуючи заявлені [PERSON] позовні вимоги, суд виходить з того, що виникнення спірних правовідносин, у справі яка розглядається, зумовлено незгодою позивача з рішенням відповідача про затвердження третій особі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки для реконструкції квартири з роширенням існуючого балкону, оскільки, як він вважає, таким рішенням порушено вимоги ст.13, 319, 379, 383 ЦК України. Зі змісту позовних вимог та обставин, якими позивач їх обґрунтовує, вбачається, що подання цього позову спрямоване на поновлення порушених, на думку позивача, його житлових прав, як мешканця квартири суміжної з квартирою третьої особи, на проведення реконструкції якої, відповідач видав містобудівні умови та обмеження. Отже, предметом розгляду в цій справі є правомірність рішення відповідача щодо затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на реконструкцію квартири третьої особи в контексті законності проведення третьою особою будівельних робіт щодо реконструкції належної їй на праві приватної власності квартири, яка є суміжною з квартирою, де проживає позивач, наслідків, які такі дії спричинили та захисту у зв`язку з цим житлових прав. Статтею 41 Конституції України встановлено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша), а також припис щодо неможливості протиправного позбавлення права власності та непорушності права приватної власності (частина четверта). Водночас, слід зауважити, що право власності, в тому числі й приватної, не є абсолютним. Його здійснення має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами частини третьої статті 13, частини сьомої статті 41 Основного Закону України, в яких зазначається, що власність зобов`язує і не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству, правам, свободам та гідності громадян. Статтею 1\~Першого протоколу\~до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, вказаними конституційними нормами та положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенціїї закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна; водночас визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами. Зазначені принципи сформульовано і в\~рішенні Європейського суду з прав людини у справі\~«Спорронг і Лоннрот проти Швеції»\~(23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом\~Конвенції\~в цілому і також відображено у структурі\~ст.1 Першого протоколу. Законодавство України містить низку норм, що розвивають наведені конституційні приписи та мають значення для цієї справи. Так, Цивільний кодекс України як основний акт цивільного законодавства України визначає, що\~\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317). Відповідно до ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст.12); власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319). Водночас іншими нормами Кодексу передбачено межі здійснення цивільних прав, в тому числі права власності, зокрема, визначено, що особа здійснює цивільні права у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.ч. 1, 2 ст.13); власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; власність зобов`язує;\~власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. (ч.ч. 2, 4, 5 ст.319). Враховуючи наведене правове регулювання, власник сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: dismissed