Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

У позовній заяві позивач просить ухвалити рішення про розірвання зареєстрованого 25 червня 1988 року шлюбу з відповідачем із передбачених ст.ст.110, 112 СК України підстав. Свої вимоги обґрунтувала тим, що між нею та відповідачем тривалий час відсутні сімейні стосунки, а також бажання їх відновити. Фактично шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведуть вже понад рік, орієнтовно з листопада 2022 року, проживають окремо. Вказала, що подальше спільне життя і збереження шлюбу з відповідачем неможливе і буде суперечити її інтересам, а тому просить шлюб розірвати. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 06 грудня 2023 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечив та просив поводження у справі закрити, у зв`язку із відсутністю предмета спору, так як вважає за можливе вирішити питання про розірвання шлюбу в позасудовому порядку, а саме припинити шлюб з позивачем через органи державної реєстрації актів цивільного стану за заявою подружжя, про що попередньо між ними існувала домовленість. 08 січня 2024 року позивач подала відповідь на відзив відповідача, у якому свої позовні вимоги підтримала повністю, просить припинити шлюб на підставі ст.110 Сімейного кодексу України, в позасудовому порядку вирішити спір з відповідачем не бажає, а отже доводи відповідача про відсутність предмета спору є безпідставними. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст.279 ЦПК, суд розглянув справу за наявними у справі матеріалами. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Згідно із повторно виданим свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] сторони уклали шлюб 25 червня 1988 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Любомльського районного управління юстиції Волинської області за актовим записом № 36. Неповнолітніх дітей у сторін немає. З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі є подружжям, проте один із них наполягає на розірванні шлюбу. Шлюб між сторонами носить формальний характер, оскільки позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини з відповідачем, не проживає з ним спільно більше року, не веде спільне господарство, що не заперечується і відповідачем, тому суд приходить до висновку, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Виходячи з засад сімейного законодавства шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Згідно із ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування чоловіка та жінки до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частини 3 та 4 статті 56 СК України визначають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на доводи позивача та відповідача, викладені у позовній заяві та відзиві, судом встановлено, що стан взаємовідносин сторін упродовж останніх років призвів до фактичного припинення шлюбних стосунків між ними. Відповідач у відзиві не заперечує цієї обставини, фактично незгода з позовом зводиться до незгоди з обраним позивачкою порядку розірвання шлюбу. Зі змісту ст.106 СК України встановлено, що подружжя, яке не має дітей, має право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу. З аналізу даної статті вбачається, що подання такої заяви є правом подружжя, яке дійшло спільної згоди для подання такої заяви, а не обов`язком. Право на звернення одного з подружжя до суду з позовом про розірвання шлюбу законодавець не пов`язує з вимогою на проведення позасудового вирішення спірного питання про розірвання шлюбу. Отже за обставин даної справи, враховуючи позицію позивача, суд приходить до висновку, що між сторонами не досягнуто спільної згоди на розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.4 ст.109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу. Жодних змін у стосунках сторін за цей період не відбулося, домовленості про розірвання шлюбу за заявою подружжя в органах державної реєстрації актів цивільного стану не досягнуто, заяви про відкликання позову не подано. Фактичні обставини справи вочевидь свідчать, що шлюб сторін існує лише формально та перспектив його реального збереження не вбачається, про що не заперечив і відповідач. Враховуючи викладене, суд вважає, що подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача. Таким чином, вимоги позивача є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, при розірванні шлюбу особа, яка змінила прізвище при державній реєстрації шлюбу, визначає для себе чи далі іменуватися цим прізвищем або відновити дошлюбне прізвище. З огляду на те, що позивачка заявила вимогу про залишення шлюбного прізвища у рішенні суду має бути зазначено про вибір прізвища після розірвання шлюбу. Отже, після розірвання шлюбу позивачці слід залишити надалі іменуватися прізвищем « [PERSON] ». Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: approved