Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до місцевого суду із вказаним позовом. В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що він безперервно працював на різних посадах у ДП «Самбірське лісове господарство», яке було реорганізовано та його правонаступником стало Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України»; 16.02.2023 року позивач був звільнений за власним бажанням із посади інженера з лісозаготівель 1 категорії; оскільки він не погоджувався із виплатами при звільненні зокрема із розміром компенсації за невикористані ним дні щорічної відпустки, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав; рішенням Самбірського міськрайонного суду від 14.09.2023р., яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18.12.2023р., його позов задоволено та ухвалено стягнути на його користь фактично недоплачену суму грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за час роботи на державному підприємстві станом на 23.01.2023р.; так як спір вирішений у його користь, позивач вважає, що має право на відшкодування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців; просить стягнути із відповідача 198794,7грн як відшкодування за невиплачену йому суму коштів при звільненні за період з 24 січня 2023 року до 24 липня 2023р. Представник відповідача подав суду відзив, в якому проти позову заперечив, зокрема посилався на те, що позивач, звертаючись із позовом у квітні 2023 року про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 43727грн, описав про механізм відшкодування, який передбачено ст. ст. 116-117 КЗпП України, однак свідомо у прохальній частині не вказав таку вимогу, на сьогодні у даній справі пройшли строки позовної давності, що є підставою для відмови у позові; крім того, не погоджувався із сумою нарахувань, оскільки механізм компенсації роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, суд може зменшити обсяг відповідальності роботодавця за несвоєчасну виплату коштів при звільненні, враховуючи ряд обставин, зокрема в даному випадку сума відшкодування не є пропорційною відносно простроченої суми виплат при звільненні, що призводить до явно негативних наслідків для відповідача; вважає, що метою позивача ще першочергово було стягнути із роботодавця у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку за шість місяців, що дії позивача направлені на безпідставне збагачення в судовому порядку; тому представник сторони відповідача адвокат Левицький А.О. просив у позові відмовити повністю. Позивач подав відповідь на відзив та зазначив, що він не пропустив позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом, оскільки на момент звернення до суду із позовом про стягнення виплат при звільненні йому не було конкретно відомо про суму невиплачених коштів, а тому враховуючи, що рішенням суду його позов був задоволений та відповідно апеляційною інстанцією рішення залишено в силі, відтак у нього виникло право на стягнення середньомісячного заробітку за весь час прострочення і позовну давність слід рахувати з моменту набрання рішення законної сили; щодо тверджень відповідача про несправедливість суми нарахування відшкодування, зазначає, що період прострочення йому виплат становить 11 місяців, хоча ним заявлено вимогу винятково за шість як визначено Законом, тому вважає заперечення відповідача у Відзиві безпідставними та необґрунтованими. У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, посилаючись на викладені у ньому обставини, просив такий задовольнити; представник відповідача у судове засідання не з`явився будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду цивільної справи, про причини неявки суд не повідомив, із клопотанням про відкладення розгляду не звертався. А тому суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача на підставі пояснень позивача, письмової позиції відповідача та наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши обставини справи, вивчивши наявні дані у матеріалах цивільної справи, суд уважає, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав: Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах та працював на посаді інженера із лісозаготівель І категорії Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» і звільнений з роботи 16 лютого 2023 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Згідно рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 вересня 2023 року позов [PERSON] до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки задоволено; ухвалено стягнути із Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 43472,24грн (сорок три тисячі чотириста сімдесят дві гривні двадцять чотири коп.) та судовий збір на користь держави в сумі 1073,6грн; постановою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року дане судове рішення залишено без змін та набрало законної сили 18.12.2023р. Даним судовим рішенням встановлено, що відповідачем не було виплачено при звільненні позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у вказаній сумі. Згідно із ч. 4\~ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до\~статті 116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею ст.\~117\~КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч. 1 цієї статті. Методика нарахування середнього заробітку визначена у постанові Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року за №100. Порядком визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включається: основна заробітна плата; доплати і надбавки; виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Нарахування виплат при розрахунку середньої заробітної плати, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадку, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.2,3,4,8 Порядку). Позивач подав розрахунок належних йому виплат, зокрема при обчисленні взяв до уваги розмір заробітної плати за останні два місця перед звільненням із посади провідного інженера з лісозаготівель виробничого відділу ДП «Самбірське лісове господарство» (наказ №13-к від 23.01.2023 року), що в сукупності становить 65755,55грн та підтверджується довідкою про доходи [PERSON] за 43 робочі дні; відтак середньоденна заробітна плата його становила 1529,19грн*130днів, тобто кількість робочих днів у межах шести місяців, що становить 198794,7грн. Відтак суд приходить до переконання, що проведений позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати під час звільнення за період з 24.01.2023р. до 24.07.2023р. в сумі 198794,7 гривень відповідає вимогами Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», а тому суд визнає його правильним. \~ \~ \~ \~У той же час реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 9 січня 2020 року в справі №757/60544/16-ц). На вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України\~застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою\~статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Відповідно до викладених роз`яснень у п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.\~117\~КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У п. 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень\~ст.\~233 КЗпП\~у взаємозв`язку з положеннями ст. 117,\~ст. 237-1\~цього\~кодексу\~вказано, що «за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним». Отже, у разі не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Ураховуючи викладене, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій\~статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими\~Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене\~статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17 50. Як убачається із матеріалів цивільної справи, даних про виконання відповідачем свого обов`язку про повний розрахунок із позивачем немає, із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивач звернувся до суду 06.11.2023р., що підтверджується вхідною кореспонденцією суду, таким чином, позивачем не пропущено тримісячного строку, встановленого\~ст. 223 КЗпП України, а невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника належних йому виплат є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, за весь період невиплати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. При цьому, суд погоджується з доводами позивача про те, що він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня, наступного за днем звільнення з роботи, і до дня фактичного розрахунку, однак не більше як за шість місяців та зазначає, що відповідач заперечуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, розраховану позивачем на підставі довідки про нараховану заробітну плату, виданої відповідачем, свого розрахунку не подав як і не надав доказів неналежного нарахування вказаних розрахункових сум. Із огляду на зазначені норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини між сторонами і не виконання відповідачем обов`язку щодо своєчасної виплати компенсації за невикористані відпустки при звільненні, суд уважає, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 198794,7грн, - як компенсація працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Також відповідно до ст.\~141\~ЦПК України суд присуджує стягнути із відповідача на користь позивача понесені документально підтверджені судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору.

Outcome: approved