Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

Позивач 09\~жовтня 2023 року звернулась до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати автомобіль сірого кольору «ЗАЗ 110307-40», 2006 року випуску, WIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; у порядку поділу спільного сумісного майна, визнати за позивачем право власності на автомобіль сірого кольору «ЗАЗ 110307-40», 2006 року випуску, WIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за частину автомобіля сірого кольору «ЗАЗ 110307-40», 2006 року випуску, WIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 10 236,73 грн.; припинити право спільної сумісної власності на автомобіль сірого кольору «ЗАЗ 110307-40», 2006 року випуску, WIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 4 797,20 грн. Позов мотивований тим, що 24 березня 2020 року між сторонами зареєстровано шлюб. Від шлюбних відносин сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . 01 жовтня 2021 року було придбано автомобіль сірого кольору «ЗАЗ 110307-40», 2006 року випуску, WIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] . Транспортний засіб було оформлено на відповідача. Кошти на придбання автомобіля були позичені у батьків позивача. Частково кошти в розмірі 8 000 грн. відповідач повернув їм під час шлюбу, іншу частину позивач повертала самотужки після розірвання шлюбу з відповідачем. Вищевказаний автомобіль придбано в інтересах сім`ї, тому позивач вважає його спільною сумісною власністю подружжя. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2022 року по справі № 205/3069/22 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу спільна дитина проживає з позивачем, знаходиться на її утриманні. Відповідач має заборгованість по аліментам на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , а також по аліментам, стягнутим за рішенням суду на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років. На даний час автомобіль знаходиться в користуванні позивача. Позивач ним користується для побутових потреб: придбання продуктів, поїздок з сином (до лікарів, на розвиваючі заняття), у тому числі для його побачень з відповідачем. Оскільки досягнути домовленості щодо поділу спільного майна автомобіля сторонам не вдалося, позивач вимушена звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 07 грудня 2023 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Правом на подання відзиву не скористався. У судовому засіданні 07 грудня 2023 року позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 24 березня 2020 року Південним районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 58, зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с. 12). Від шлюбних відносин у сторін [INFO] народився син [PERSON] (а.с. 13). Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 19 липня 2022 року по справі № 205/3069/22, яке набрало законної сили 19 серпня 2022 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 26). Під час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти 01 жовтня 2021 року придбано автомобіль сірого кольору «ЗАЗ 110307-40», 2006 року випуску, WIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданим ТСЦ 1249. Вказаний транспортний засіб було оформлено на [PERSON] (а.с. 24). Після розірвання шлюбу дитина проживає з позивачем, знаходиться на її утриманні. Відповідач має заборгованість по аліментам на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , а також по аліментам, стягнутим за рішенням суду на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років (а.с. 14-23). На даний час автомобіль знаходиться в користуванні позивача. 01 липня 2023 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с. 11). Згідно з висновком експерта № 12/09/2023 (товарознавчої експертизи про оцінку колісного транспортного засобу), складеним судовим експертом Дроздовим Ю.В. 29 вересня 2023 року, ринкова вартість колісного транспортного засобу автомобіля «ЗАЗ 110307-40», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , станом на момент проведення експертизи, складає 20\~473,45 грн. (а.с. 61-76). Відповідно до ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу. Положеннями до ст. 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд доходить висновку про визнання автомобіля «ЗАЗ 110307-40», державний реєстраційний номер [NUMBER] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Саме такий по суті висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 07 червня 2017 року № 6-2670цс16. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч. 1 ст. 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України). Враховуючи, що позивач користується спірним автомобілем, автомобіль є неподільною річчю та позивачем внесено на депозитний рахунок суду грошові кошти в розмірі 10 236,73 грн. (а.с. 51), суд вважає за необхідне в порядку поділу спільного сумісного майна, визнати за позивачем право власності на автомобіль сірого кольору «ЗАЗ 110307-40», 2006 року випуску, WIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути з позивача на користь відповідача компенсацію за частину автомобіля сірого кольору «ЗАЗ 110307-40», 2006 року випуску, WIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 10 236,73 грн. та припинити право спільної сумісної власності на автомобіль сірого кольору «ЗАЗ 110307-40», 2006 року випуску, WIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд виходить із наступного. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта до чи після звернення позивача до суду з позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи. Отже, відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ. Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, а також не забезпечує конструкцію передбачуваності застосування процесуальних норм, отже, не є такою, що відповідає принципу верховенства права. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2023 року по справі № 712/4126/22. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги те, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2\~147,20 грн. та витрати за проведення експертизи в розмірі 2\~650,00 грн., її позовні вимоги підлягають задоволенню, тому із відповідача на користь позивача підлягають стягненню вказані судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved