Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» в особі директора Наверенко В.Г.звернувся до Криворізькогорайонного суду Дніпропетровської області з вказаним позовом до відповідача [PERSON] стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначив, що 24.02.2017 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та відповідачем шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (офрети) уклали угоду про обслуговування кредитної картки на відкриття відновлювальної кредитної лінії, мета кредиту для особистих потреб, ліміт кредитної лінії у розмірі 200\~000 грн., процента ставка 24% річних, тип процентної ставки фіксована. Обов`язковий мінімальний платіж запропоновано встановити у розмірі 7% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн. Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав. Станом на 20.12.2021 року за кредитним договором загальна сума заборгованості за кредитом становить 49\~396,13 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості. 20.12.2021 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором відповідач. Таким чином, ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло статусу кредитора за кредитним договором від 24.02.2017, укладеним між АТ «АЛЬФА-БАНК» та відповідачем. Згідно з розрахунком заборгованості за відповідачем станом на 20.12.2021 рік обліковується заборгованість в розмірі 49\~396,13 грн.Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав і законних інтересів, та просив стягнути з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» заборгованість у розмірі 49\~396,13 грн., а також понесені судові витрати. Ухвалою судді Криорізькогорайонного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2023 року матеріали вказаної позовної заяви передано до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. (а.с. 23) Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 січня2024 року, вказана справа надійшла до провадження суді [PERSON] . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від04 січня 2024 року, відкрито провадження по вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклик з повідомленням сторін. 19 січня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] [PERSON] , в якому представник відповідача зазначила, що позивачем не додано до позовної заяви переліку договорів, за якими відступлено права за Договором, за підписом обох сторін договору, ані доказів оплати ціни вимоги, ані акту приймання-передачі Реєстру боржників, який повинен бути також за підписом двох сторін, у зв`язку з чим, посилаючись на вимоги ст. 73, 78 ЦПК України додаток до Договору 1-1 до Договору факторингу №1 від 20.12.2021 року підписаний тільки позивачем, не може вважатись допустимим доказом передачі права вимоги до відповідача від АТ «Альфа-Банк» до ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс». Крім того, вказала, що долучена до матеріалів справи виписка по рахунку з кредитними картами за період з 24.02.2017 року по 20.12.2021 року не може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цей рахунок клієнта, а тому не належним доказом існування кредитної заборгованості, яку позивач просить суд стягнути з відповідача. Посилаючись на висновки Верховного Суду по справі №336/4796/18 від 20.05.2022 року також зазначила, що позивачем не долучено до матеріалів справи доказів отримання кредитних коштів відповідачем. Суд, дослідивши надані сторонами документи, а також матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 24.02.2017 року між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем [PERSON] шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (офрети) уклали угоду про обслуговування кредитної картки на відкриття відновлювальної кредитної лінії, мета кредиту для особистих потреб, ліміт кредитної лінії у розмірі 200\~000 грн., процента ставка 24% річних, тип процентної ставки фіксована. Обов`язковий мінімальний платіж запропоновано встановити у розмірі 7% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн. (а.с. 5-6). 20.12.2021 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» укладено договір № 4, за умовами якого АТ «Альфа Банк» відступила ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, визначених договором, а ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» зобов`язується передати (сплатити) АТ «АЛЬФА-БАНК» суму фінансування (а.с. 7-11). Представником позивача долучено до матеріалів справи наступні додатки до договору факторингу № 4 від 20.12.2021 року, а саме: - Додаток 1 Договір факторингу №4 (а.с. 7-11); - Додаток 2 Додаток 1-1 до Договору факторингу №4 від 20.12.2021 року Характеристика права вимоги, переданих фактору клієнтом за договором та боржників за основними договорами (а.с. 12); В порушення умов Кредитного договору відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, в результаті чого станом на 20.12.2021 року утворилася заборгованість, на підтвердження чого представником позивача надано розрахунок заборгованості (а.с. 18), розмір якої складає 49\~396, 13 грн. Оскільки відповідач у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконує, то між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Положеннями ч. 1\~ст. 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2\~ст. 207 ЦК України\~встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За змістом\~статті 11 ЦК України\~підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір. Згідно із\~статтею 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір. Відповідно до\~ст. 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із\~статтею 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України\~передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами. Відповідно до\~ст. 634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст.ст.\~526,\~527,\~530 ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до вимог договору та вимог закону. За загальним правилом, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються. У\~статті 599 ЦК України\~зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням. Відповідно до змісту ст.ст. 610,\~612\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Положеннями\~ст. 614 ЦК України\~визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) надає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Поряд з цим, згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини 1\~статті 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із\~ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тлумачення наведених норм свідчить, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор. Тобто відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20). Законодавцем передбачено можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише у певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво). Оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", який означає, що "ніхто не може передати більше прав, ніж має сам". Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 16.10.2018 року у справі № 914/2567/17, від 04.12.2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100), від 04.06.2020 року у справі № 910/1755/19. При цьому відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Виходячи із загальних правил та положень ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора. Обсяг цих прав та умови їх переходу визначаються на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто новий кредитор отримує право вимагати виконання зобов`язання в обсязі, що існував на момент підписання договору цесії (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Так, суд встановив, що положеннями п. 2.3. договору факторингу № 4 від 20.12.2021 року передбачено, що право вимоги вважається відступленим фактору з дати оплати фактором ціни вимоги відповідно до п. 4.2 цього Договору. В дату здійснення оплати фактором ціни вимоги відповідно до п. 4.2 цього договору сторони підписують акт приймання-передачі реєстру боржників за формою встановлено в додатку №2 до цього договору. (а.с. 7 зворот). Пунктом 1.1 Договору факторингу № 4 від 20.12.2021 року визначено, що реєстр боржників - погоджена сторонами форма реєстру боржників з переліком їх особистих даних, розмірів грошових зобов`язань кожного з боржників, а також іншої інформації. Форма реєстру наведена в Додатку №1-1 та Додатку №1-2 до цього договору. Разом з тим, позивачем не долучено до матеріалів справи підписаний акт приймання-передачі реєстру боржників за формою встановлено в додатку №2 до договору факторингу №4 від 20.12.2021 року. Вказані обставини свідчать про те, що позивачем не доведено, що ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС»» відповідно до п. 2.3 Договору факторингу № 4 від 20.12.2021 року, набуло право вимоги до позичальників АТ «Альфа Банк», в тому числі і до [PERSON] . Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.01.2020 року у справі № 916/2286/16, де зазначено, що відсутність доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором, є самостійною достатньою підставою для відмови у заміні сторони виконавчого провадження правонаступником. Відступлення майбутніх вимог можливе тільки за умови їх визначеності, передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 24 квітня 2018 року, прийнятій по справі № 914/868/17. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відтак позивач не довів суду, що виконав усі умови Договору факторингу №4 від 20.12.2021 року, та відповідно є правонаступником АТ «Альфа Банк» за кредитним договором, що є предметом цього договору, та набув право вимоги до [PERSON] за кредитним договором від 24.02.207 року. Крім цього, позивач не надав докази на підтвердження наданняАТ «Альфа-Банк» грошових коштів [PERSON] . Відповідно до п. 2 Оферти на укладення Угоди про обслуговування Кредитної картки та відкриття Відновлювальної кредитної лінії від 24.02.2017 року [PERSON] пропонує Банку відкрити йому рахунок № [NUMBER] у валюті гривня та випустити міжнародну платіжну карту строком дії 3 роки з моменту її випуску. Відповідно до п. 2 Акцепту пропозиції на укладення Угоди про обслуговування Кредитної картки та відкриття Відновлювальної кредитної лінії від 24.02.2017 року Публічне акціонерне товариство «АльфаБанк» відкриває клієнту рахунок № [NUMBER] у валюті гривня та випустити міжнародну платіжну карту строком дії 3 роки з моменту її випуску. Однак, на підтвердження цих обставин в частині відкриття [PERSON] рахунку № [NUMBER] ПАТ «Альфа-Банк» позивачем доказів не надано. Долучена до матеріалів справи виписка по рахунку з кредитною картою [NUMBER] період з 24.02.2017 року по 20.12.2021 рік містить відомості за рахунком № [NUMBER] , в виписці по рахунку зазначені платіжні карти [NUMBER] та [NUMBER] . Відомостей про те, що рахунком № [NUMBER] , відкритий [PERSON] в порядку виконання умов кредитного договору підписаного 24.02.2017 року матеріали справи не містять. Крім того, відсутні відомості, що платіжні карти [NUMBER] та [NUMBER] були видані відповідачу в порядку акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладення угоди про обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної кредитної лінії Окрім того, відсутні відомості щодо пере випуску карти, строк дії якої становить 3 роки, тобто станом на 20.12.2021 рік, приймаючи до уваги, що Оферти на укладення Угоди про обслуговування Кредитної картки та відкриття Відновлювальної кредитної лінії від 24.02.2017 року, її строк дії скінчився. Згідно із ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому\~засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, приймаючи до уваги те, що відступленняправа вимоги може здійснюватися лише відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, однак із наданих позивачем доказів не вбачається набуття ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» прав кредитора по відношенню до [PERSON] , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed