Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Деснянський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києві), [PERSON] , про зняття арешту, згідно вимог якого просить зняти арешт, накладений на частину квартири [ADDRESS] згідно з постановою про арешт майна від 10.09.2001 року при примусовому виконанні постанови №002202 від 10.04.2001 року про стягнення з [PERSON] на користь держави 102 грн.. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що частина квартири [ADDRESS] відповідачці не належить та ніколи не належала, а тому накладення арешту порушує право позивача як єдиного спадкоємця майна померлого на прийняття спадщини у вигляді частки квартири [ADDRESS] , яку він має намір набути у визначеному законом порядку. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.12.2023 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 06.02.2024, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання, було закрито підготовний розгляд справи та призначено справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просила суд про їх задоволення. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена судом належним чином, суду подала письмову заяву, в якій зазначила про те, що будь-якого відношення до квартири [ADDRESS] вона не має, оскільки зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого долучила відповідні документи. Разом з тим просила суд розглядати справу у її відсутність. Представник Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києві) у судове засідання не з`явився, про розгляд справи сповіщений належним чином. Від державного виконавця Горбатовського І.А. надійшли письмові заперечення щодо позовних вимог. За таких обставин, судд вважав за можливе здійснити розгляд справи за відсутності нез`явившихся осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов наступних висновків. 10.09.2001 державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Ватутінського управління юстиції Косенко М.А. було ухвалено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. В постанові зазначено; "накласти арешт на все майно, що належить [PERSON] , а саме 1/2 частини квартири [ADDRESS] , заборонити здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] , а саме 1/2 частини квартири [ADDRESS] ." Як вбачається з відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що на частки квартири за адресою: [ADDRESS] , було накладено арешт на підставі постанови б/н 10.09.2001 Відділу державної виконавчої служби у Ватутінському районі про відкриття виконавчого провадження від 25.08.2010 року, власником якої є [PERSON] . Відповідно до листа Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києві) від 07.09.2023, вбачається, що було розглянуто заяву [PERSON] від 09.08.2023 щодо надання інформації стосовно арешту майна [PERSON] на користь держави, та повідомили про те, що згідно ч.1 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», [PERSON] не є стороною виконавчого провадження. Для вирішення питання щодо зняття арешту з майна може звернутися у відповідності до п. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», до суду. Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на квартиру від 19.06.1997 року №1925, вбачається, що квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с.10). Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , який є батьком позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Згідно з копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, вбачається, що 02.12.2022 на підставі заяви [PERSON] , Державним нотаріусом Сьомої Київської нотаріальної контори було заведено спадкову справу № 803/2022, відносно майна померлого [PERSON] . Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. 24 квітня 2019 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 2-3392/11, провадження № 14-105цс19 (ЄДРСРУ № 81691819) зазначила наступне: Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 317 Цивільного кодексу України встановлено, що всі суб`єкти права власності (український народ, фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права) є рівними перед законом. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV (у редакції закону від 14.03.2007, чинній на момент накладення арешту) якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. З поданих відповідачкою документів, вбачається, що адресою її реєстрації є: [ADDRESS] . У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що вказана особа будь-якого відношення до спірної квартири [ADDRESS] не має. Разом із тим, накладений арешт на частки майна позивача на даний час не знятий, що обмежує його право вільно розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Відповідно до ч. 2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Виходячи з вищевикладеного, на даний час за наявності арешту (обтяжень) накладених на частину квартири [ADDRESS] , порушує право позивача на належне оформлення спадкових прав після померлого батька, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved