Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

АТ КБ "Приватбанк" 23.03.2021 року засобами поштового зв`язку звернулось до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням клопотання про зменшення позовних вимог просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 28.10.2010 року станом на 12.02.2024 року у розмірі 47135,95 грн. та судовий збір в сумі 2270 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 28.10.2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладено договір, у відповідності до умов якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. Згідно умов договору [PERSON] зобов`язався щомісяця та у визначені строки здійснювати погашення частини суми заборгованості, проценти за користування кредитом. У порушення умов кредитного договору від 28.10.2010 року про належне, повне і своєчасне виконання зобов`язань, [PERSON] зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, не сплачує щомісячні платежі, в результаті чого станом на 12.02.2024 року [PERSON] має заборгованість в розмірі 47135,95 грн., а саме: 38055,99 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 9079,96 грн. заборгованість за простроченими відсотками. 16.09.2021 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування свого відзив посилається на те, що наприкінці 2010 року він підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку та довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" по договору SAMDN50000041059030, та отримав дві карти, одну - для отримання заробітної плати, другу - кредитну карту. При отриманні кредитної карти був встановлений ліміт 300 грн., який позивач в подальшому не збільшував та не погоджувався на його збільшення. Позивач користувався обома картами, але кредитну картку було заблоковано майже 5 років тому, після 18.10.2016 року жодних операцій по цій картці позивач не здійснював, кредитних коштів не отримував. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що при підписанні Анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами, Тарифами складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Однак, договір може вважатись укладеним лише на умовах, які приймались відповідачем, згоду з якими підтверджує його підпис, тобто ті, що вказані в Анкеті-заяві та в Довідці про умови кредитування. Також зазначає, що позивачем не було зазначено, яку суму кредиту було надано відповідачу при відкритті карткового рахунку. В анкеті-заяві графа "кредитний ліміт" не заповнена. Але у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку зазначений початковий кредитний ліміт у розмірі 300 грн. В той же день він був збільшений до 3700 грн., а потім ще кілька разів збільшувався: 07.04.2011 - до 4300 грн., 25.05.2011 - до 5100 грн., 27.06.2013 - до 15000 грн., 31.01.2017 - до 18800 грн. У жодному з документів, який було подано банком, не відображено, яку саме суму коштів отримав в борг відповідач. Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до виписки по рахунку, 19.04.2016 року ним був повністю погашений кредит по карті. А наприкінці 2016 року, ще до останнього збільшення кредитного ліміту, його карту було заблоковано. Останній платіж з карти був зроблений 18.10.2016 року, а саме поповнення мобільного телефона на суму 69,69 грн. З цього моменту відповідач не отримував кредитних коштів і не користувався ними. Проте банк, після блокування картки штучно збільшував заборгованість відповідача, продовжуючи нарахування процентів, штрафних санкцій, страхових платежів за рахунок кредитних коштів, які відповідач не отримував. Також зазначає, що він не підписував договір страхування та не надавав позивачу право стягувати з нього страхові платежі за рахунок кредиту. Крім того, банк регулярно, з 19.04.2016 по 19.04.2019 року 19 числа кожного місяця нараховував відповідачу 804,08 грн. з позначкою "покупка", загалом 13025 грн. Однак, що це за покупка відповідачу не відомо. Щодо нарахованих відсотків відповідач зазначає, що в довідці про умови кредитування чітко зазначений розмір відсотків за користування кредитом 2,5%, без можливості його зміни в односторонньому порядку. Однак у виписці по рахунку зазначено про списання відсотків за ставкою 3,5%. Крім того, відповідач зазначає, що строк кредиту, який був наданий йому за картою, давно сплив. Також відповідач посилається на те, що позивачем було автоматично списано з зарплатної картки відповідача більше 87000 грн., що є більш ніж достатнім, щоб погасити його борг по кредиту. 12.10.2021 року банком подано відповідь на відзив, в якій банк додатково зазначає, що зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах, а саме заяві позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Посилання відповідача на положення ДСТУ 4163-2003 щодо надання банком для ознайомлення відповідачем неналежних копій документів є необґрунтованим, оскільки приписи вказаного ДСТУ не поширюються на документи банку, оскільки ані Умови та Правила, ані розрахунок заборгованості не є організаційно-розпорядчими документами. Посилання відповідача на положення Закону України «Про споживче кредитування» є безпідставним, оскільки вказаний закон було прийнято пізніше, ніж укладено кредитний договір. Щодо зміни банком кредитної ставки, то при укладенні кредитного договору діяла процентна ставка у розмірі 30%. Далі процентна ставка була змінена, що підтверджується наказами банку. Крім того, 29.10.2014 року процентну ставку було змінено в зв`язку з перевипуском карти «Універсальна» на карту «Універсальна Голд», відповідно до Тарифів банку до 01.08.2020 року базова процентна ставка становила 42% на рік, а з 01.08.2020 року процентна ставка була зменшена. 29.10.2014 року та 20.10.2017 року [PERSON] звертався до банку з заявами про перевипуск картки, тобто надання картки з новим строком дії. Фото клієнта з карткою, подальше користування карткою, періодичне погашення заборгованості підтверджує, що відповідач знав про наявність заборгованості та усвідомлював характер та наслідки невиконання договірних зобов`язань. Щодо страхування кредитного ліміту, то відповідачем самостійно оформлено послугу «Страхування кредитного ліміту». 18.10.2021 року [PERSON] подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій він просить відмовити в позові в зв`язку з пропуском банком строків позовної давності. Зокрема, зазначає, що у Довідці про умови кредитування передбачено повернення кредиту частинами, до 25 числа кожного місяця. Таким чином, банк довідається про порушення своїх прав, якщо до 25 числа наступного місяця після останнього платежу не отримає регулярних платіж. Відповідно до виписки по рахунку останній платіж на погашення боргу відповідач здійснив 05.12.2016 року у сумі 990грн., а тому у термін сплати наступного чергового платежу 25.01.2017 року банк довідався про порушення відповідачем зобов`язань за кредитним договором. Станом на 25.01.2020 року сплив загальний строк позовної давності за вимогами банку, проте з цим позовом до суду банк звернувся лише у березні 2021 року, а тому пропустив строк позовної давності. На вказану заяву банком 03.11.2021 року подано відзив на заяву про застосування строку позовної давності, в якому банк зазначив, що строк дії картки визначено до останнього дня травня 2021 року, з позовом до суду банк звернувся 23.03.2021 року, тобто до спливу строку позовної давності. Також на ухвалу суду банком 17.01.2022 року надані письмові пояснення. Зокрема, банком зазначено, що відповідачем було самостійно підключено послугу "Страхування кредитного ліміту". Страховий платіж по продукту "Страхування кредитного ліміту" становить 0,9% від суми заборгованості по кредитній карті на останній день кожного місяця. Щомісячне списання здійснюється за допомогою кредитної карти. Крім того, 19.04.2016 року та 06.06.2016 року відповідачем була підключена послуга "Миттєва розстрочка" на суму 13786,43грн та 1500грн. Оскільки сервіс "Миттєва розстрочка" не є окремим кредитним договором, а є тільки додатковою послугою для власників кредитних карт, підписання окремого кредитного договору не вимагається. При цьому оформлення послуги "Миттєва розстрочка" можливо тільки за допомогою своєї кредитної картки. Також 01.09.2013 року, 25.12.2014 року та 05.01.2016 року відповідачем була підключена послуга "Оплата частинами" на суму 7056,50грн., 9360грн. та 3042грн. Згідно порядку оформлення банк надає клієнтам, які мають кредитну карту, оформити послугу "Оплата частинами" без відвідування відділення за допомогою своєї діючої кредитної карти. Порядок погашення заборгованості відбувається шляхом списання регулярного платежу з карти клієнта, як з власних коштів за їх наявності, так і кредитних. При цьому, оформлення послуги "Оплата частинами" можлива тільки за допомогою своєї кредитної карти. 11.12.2023 року представником відповідача [PERSON] подано письмові пояснення щодо наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором та зустрічний розрахунок заборгованості по кредиту. У поясненнях зазначає про безпідставну зміну банком в односторонньому порядку відсоткової ставки, застосування при розрахунку коефіцієнту, хоча його застосування сторонами не погоджувалось, необґрунтовану зміну банком черговості погашення вимоги кредитора. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.05.2021 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.12.2021 року задоволено клопотання представника відповідача адвоката Потеряєвої І.А. про витребування доказів. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.12.2021 року по справі призначено судово-економічну експертизу. Цією ж ухвалою провадження по справі зупинене. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09.05.2023 року поновлено провадження по справі. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.08.2023 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги з урахуванням клопотання про їх зменшення від 12.02.2024 року підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечує, вказує на необґрунтованість позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, заяві про застосування позовної давності та письмових поясненнях. Крім того, в зв`язку з неналежним оформленням банком копій документів, що надані як додаток до позовної заяви, просить постановити відносно АТ КБ «ПриватБанк» окрему ухвалу. Щодо питання про розподіл судових витрат, заявила клопотання про надання доказів понесених витрат на правову допомогу протягом 5 днів після ухвалення рішення у справі. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. З матеріалів справи судом встановлено, що 28.10.2010 року [PERSON] підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Згідно Анкети-заяви відповідач висловив свою згоду на те, що Анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до Довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" по договору [PERSON] , сторонами погоджено, що базова % ставка в місяць складає 2,5%, розмір щомісячних платежів складає 7% заборгованості, але не менше 50грн. та не більше залишку боргу; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним. Відповідно до довідки, виданої банком, картка, видана [PERSON] перевипускалась, зокрема, останній раз йому видано картку зі строком дії до 05/21. Відповідно до розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, станом на 16.03.2021 року за договором від 28.10.2010 року [PERSON] має заборгованість в розмірі 72833,36 грн., а саме: 63748,52 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 9084,84 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Станом на 12.02.2024 року позивачем зменшено розмір позовних вимог та пред`явлено до стягнення з відповідача заборгованість в розмірі 47135,95 грн., а саме: 38055,99 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 9079,96 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Згідно з наданою банком випискою за договором, останній раз користування кредитними коштами було здійснено [PERSON] 08.01.2020 року, зокрема, страховий платіж за договором "Страхування кредитного ліміту" у сумі 532,21грн. Погашення кредитної заборгованості безпосередньо [PERSON] шляхом внесення готівки було здійснено останній раз 05.12.20216 року у сумі 990грн., після цієї дати погашення заборгованості здійснювалось автоматичного погашення простроченої заборгованості з іншої карти, переказу коштів через Приват24, які не визнаються відповідачем як такі, що здійснені ним особисто. Наявність заборгованості за кредитним договором зумовила звернення АТ КБ «ПриватБанк» до суду за захистом своїх прав, спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1, 2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей633,634 ЦК Україниможна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємну частину спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо порядку погашення заборгованості. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України,за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18.11.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якої редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Зазначеного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямоївказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів»(далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від22 листопада 1996 року № 543/96-В«Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. З урахуванням викладеного суд зазначає, що між банком та відповідачем [PERSON] погоджено тільки умови кредитного договору, що містяться у Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", оскільки зазначені документи підписані особисто відповідачем, що не заперечується представником відповідача у судовому засіданні. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку між банком та [PERSON] 28.10.2010 року укладено кредитний договір, позивач умови кредитного договору виконав належним чином, надавши відповідачеві кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак, відповідач [PERSON] належним чином свої зобов`язання не виконував, у визначені договором строки погашення заборгованості за кредитним договором не здійснив, внаслідок чого у відповідача перед позивачем станом на 12.02.2024 року склалась заборгованість заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 38055,99 грн. Враховуючи, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 38055,99грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо доводів відповідача про необґрунтоване включення до складу кредиту страхових платежів, платежів за послугу "Миттєва розстрочка" та послугу "Оплата частинами", то відповідачем не доведено недійсність договору страхування, неотримання кредитних коштів по вказаним програмам, не вчинення ним самостійних дій для отримання цих послуг, а тому і неправомірність дій банку. Відносно пред`явлених до стягнення відсотків суд зазначає наступне. З матеріалів справи судом встановлено та не заперечується відповідачем, що [PERSON] підписано довідку, в якій зазначено, що базова процентна ставка за кредитом становить 2,5% в місяць, тобто 30,0% річних. Згідно зі статтею 628ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що сторонами погоджено нарахування процентів за користування кредитними коштами тільки у вказаному розмірі, однак, як вбачається з розрахунку заборгованості, протягом дії договору банк змінював та підвищував відсоткову ставку за кредитом, зокрема, з вересня 2014 року - до 34,8% річних, з квітня 2015 року - до 42 % річних, з серпня 2020 року - до 40,80 % річних. Частиною четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного Банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Згідно частин першої та другої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У частині четвертій указаної статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно з визначеною у кредитному договорі періодичністю має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніше як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Частиною шостою цієї статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. У відповідності до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-57ц12, боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку. Аналогічні правові позиції висловлені в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374цс17 та в постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі за № 61-1415св18, від 14 березня 2018 року у справі за № 61-6187св18, від 04 квітня 2018 року у справі за № 61-2067св18. При цьому, банком належними та допустимими доказами не доведено повідомлення [PERSON] про зміну процентної ставки, надання позивачем наказів банку про збільшення процентної ставки за кредитними договорами не свідчить про те, що відповідач був ознайомлений з їх змістом та погодив таку зміну. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що пред`явлені до стягнення відсотки нараховані банком неправильно, зокрема, згідно з розрахунком заборгованості відсотки у розмірі 9079,96грн. нараховані банком з урахуванням процентної ставки 40,80% річних. При цьому, посилання відповідача на неналежність розрахунку не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, судом перераховано пред`явлені до стягнення відсотки по процентній ставці, яка погоджена сторонами у відповідній довідці (2,5% день, або 30% річних), що складає 6676,44грн. (9079,96грн.*2,5%/3,4%=6676,44грн.). Враховуючи, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за простроченим відсоткам у розмірі 6676,44грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відносно підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності суд зазначає наступне. За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Приписами ч. 1 ст. 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що викладений у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15 та у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року у справі № 637/105/17 (провадження № 61-28440св18). Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта». Частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний закон набрав чинності з 02.04.2020 року. У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22). Враховуючи, що з 02.04.2020 року з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину, позовні вимоги з 02.04.2017 року заявлені в межах строку позовної давності. З матеріалів справи вбачається, що відповідач просить застосувати до позовних вимог наслідки пропуску строку позовної давності, про що подав відповідну заяву. З цим позовом АТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду засобами поштового зв`язку 23.03.2021 року, що підтверджується штемпелем на конверті. Відповідно до Довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" по договору [PERSON] , сторонами погоджено здійснення погашення заборгованості шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі 7% заборгованості, але не менше 50грн. та не більше залишку боргу; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним. Згідно з наданою банком випискою за договором, останній раз користування кредитними коштами було здійснено [PERSON] 08.01.2020 року, зокрема, платіж "Страхування кредитного ліміту" у сумі 532,21грн. Відповідачем визнається, що погашення кредитної заборгованості було здійснено безпосередньо [PERSON] 05.12.2016 року готівкою у сумі 990грн. Таким чином, при вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування строку позовної давності суд враховує погодження сторонами здійснення погашення заборгованості шляхом внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, здійснення [PERSON] погашення кредитних коштів 05.12.2016 року, останній раз користування [PERSON] кредитними коштами 08.01.2020 року, строк дії картки до 05/21, продовження строку позовної давності в зв`язку з введенням карантину та пред`явлення банком цього позову до суду 23.03.2021 року. При цьому, суд зазначає, що відповідно до розрахунку заборгованості станом на 02.04.2017 року у відповідача відсутня прострочена заборгованість по кредиту та прострочена заборгованість по відсоткам, а тому всі заявлені до стягнення вимоги пред`явлені банком в межах строку позовної давності. З огляду на викладене, при зверненні до суду з цим позовом строк позовної давності банком не пропущено. В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 44732,43грн. (38055,99грн. заборгованість за кредитом+6676,44грн. заборгованість за відсотками). Відносно клопотання представника відповідача [PERSON] про постановлення окремої ухвали суд зазначає, що згідно з положеннями ч. 1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, передбачених ч. 1 ст. 262 ЦПК України, за наявності яких суд постановляє окрему ухвалу, а тому відповідне клопотання представника відповідача [PERSON] задоволенню не підлягає. Щодо розподілу судових витрат, то представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні зробила заяву в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України про подання доказів сплати судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, з огляду на що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд вважає за необхідне призначити судове засідання на 19.02.2024 року о 11-00 год. та встановити відповідачу строк для надання таких доказів.

Outcome: partial