Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у сумі 114755 доларів США, що складається з: 107350 доларів США, що по курсу НБУ станом на 18.08.2021 складає 2863582, 72 грн.; 7405 доларів США 3% річних від простроченої суми, що по курсу НБУ станом на 18.08.2021 складає 197529, 85 грн. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. 19.07.2018 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження укладання якого та його умов відповідачем складено розписку, відповідно до якої відповідач отримав суму грошових коштів у розмірі 1188000 грн., що в еквіваленті на 19.07.2018 складало 45000 доларів США, та зобов`язувався повернути у строк 19.07.2019 грошову суму у розмірі 45000 доларів США. Вказана позика на даний час залишається неповернутою. Окрім того, 30.07.2018 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження укладання якого та його умов відповідачем складено розписку, відповідно до якої відповідач отримав суму грошових коштів у розмірі 823500,00 грн., що в еквіваленті на 30.07.2018 складало 30500 доларів США, та зобов`язався повернути у строк 19.07.2019 грошові кошти в розмірі 30500 доларів США. Вказана позика на даний час залишається неповернутою. Також, 10.08.2018 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження укладання якого та його умов відповідачем складено розписку, відповідно до якої відповідач отримав суму грошових коштів у розмірі 91000,00 грн., що в еквіваленті на 10.08.2018 складало 3250 доларів США, та зобов`язався повернути у строк 19.07.2019 грошові кошти в розмірі 3250 доларів США. Вказана позика на даний час залишається неповернутою. 25.09.2018 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження укладання якого та його умов відповідачем складено розписку, відповідно до якої відповідач отримав суму грошових коштів у розмірі 801000,00 грн., що в еквіваленті на 25.09.2018 складало 28600 доларів США, та зобов`язався повернути у строк 02.10.2018 грошові кошти в розмірі 28600 доларів США. Вказана позика на даний час залишається неповернутою. Загальна сума боргу відповідача перед позивачем складає 107350 доларів США. Також позивач відповідно до ст.. 625 ч.2 ЦК України просить стягнути з відповідача три відсотки річних за борговими розписками в загальному розмірі 7405,05 доларів США відповідно до наведених розрахунків. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином та своєчасно. Від представник позивача- адвоката Бондаренко Н.В. до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, причину не явки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило, хоча позовну заяву ним було отримано 14.02.2022 (а.с. 30), та 15.02.2022 в підготовчому засіданні звертався до суду із клопотанням про відкладення судового засідання (а.с. 31), яке судом було задоволено. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008р. у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) вказує, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до вимог ч.2 ст.247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, та за наявними в справі доказами. 20.08.2021 вказана позовна заява надійшла до суду, та розподілена судді Зубу Г.А. 30.08.2021 судом здійснено електронні запити до Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідача та позивача, відповідь на які надано 30.08.2021. 24.09.2021 судом надано запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надійшов на адресу суду 06.10.2021. Ухвалою судді від 04.11.2021 прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 02.11.2023 закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. Частина 1 ст. 626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ст.1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із частиною другою статті 1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Позивачем надані до суду оригінали боргових розписок: -від 19.07.2018, в якій зазначено, що відповідач [PERSON] отримав у борг у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 1188000 грн. в еквіваленті на 19.07.2018 45000 доларів США, та вищезазначену грошову суму в розмірі 45000 доларів США зобов`язався повернути останньому 19.07.2019; -від 30.07.2018, в якій зазначено, що відповідач [PERSON] отримав у борг у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 823500 грн. в еквіваленті на 30.07.2018 30500 доларів США, та вищезазначену грошову суму в розмірі 30500 доларів США зобов`язався повернути останньому 19.07.2019; -від 10.08.2018, в якій зазначено, що відповідач [PERSON] отримав у борг у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 91000 грн. в еквіваленті на 10.08.2018 3250 доларів США, та вищезазначену грошову суму в розмірі 3250 доларів США зобов`язався повернути останньому 19.07.2019; -від 25.09.2018, в якій зазначено, що відповідач [PERSON] отримав у борг у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 801000 грн. в еквіваленті на 25.09.2018 28600 доларів США, та вищезазначену грошову суму в розмірі 28600 доларів США зобов`язався повернути останньому 02.10.2018. Так, в судовому засіданні встановлено, що 19.07.2018, 30.07.2018, 10.08.2018, 25.09.2018 між позивачем та відповідачем було укладено договори позики, відповідно до яких відповідач отримав у позику від позивача грошові кошти в розмірі 1188000 грн., 823500 грн., 91000 грн., 801000 грн., та зобов`язався їх повернути в розмірі 45000 доларів США, 30500 доларів США, 3250 доларів США, 28600 доларів США в строк 19.07.2019 та 02.10.2018. Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Статтею 204\~ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша\~стаття 1049 ЦК України). Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Встановивши, що укладені позивачем та відповідачем письмові договори позики є не лише фактом укладення договорів, а й передачі позикодавцем грошових сум позичальнику, суд приходить до висновку про виникнення між вказаними сторонами боргових зобов`язань. Так, підписані відповідачем розписки підтверджують як факт укладення договорів позики та зміст умов цих договорів, так і факт отримання ним від позивача коштів та обов`язок їх повернути. Доказів недійсності вказаних договорів позики до суду зі сторони відповідача надано не було. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі № 483/2085/16-ц (провадження № 61-33184св18) вказано, що: «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку». Зобов`язання, як зазначено в ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). За приписами ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 29 червня 2016 року у справі №6-1188цс16 «Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договори позики, у відповідача виникли зобов`язання по поверненню позики. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.3\~ст.533 ЦК України). Щодо суми та валюти боргу, то cуд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вищезазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові по справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року. Таким чином, судом встановлено, що вимоги договорів позики відповідачем належним чином не виконані, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення коштів за борговими розписками від 19.07.2018, 30.07.2018, 10.08.2018, 25.09.2018 в загальному розмірі 107350 доларів США, що по курсу станом на 18.08.2021 складає 2863582,72 грн. є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, слід зазначити наступне. Частиною першою статті 1050\~ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У випадку, коли позичальник своєчасно не повертає борг, то згідно статті 625\~ЦК України він має сплатити суму боргу, а також інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договорів позики, є грошовими зобов`язаннями і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з вимогами частини другої\~статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені\~статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою\~статті 625 ЦК України\~є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до\~статті 625\~ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18). Тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої\~статті 92 Конституції України\~засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17 (провадження № 61-10592св20) зазначено: «у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 13 000,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 13 000,00 доларів США. Отже, у частині другій статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Нарахування трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням трьох процентів річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. З ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову». Таким чином, встановлено, що позичальником прострочено виконання грошового зобов`язання, а тому останній зобов`язаний сплатити позикодавцеві відповідно до частини другої статті 625 ЦК України три відсотки річних за період з 20.07.2019 по 20.08.2021 за борговою розпискою від 19.07.2018 в розмірі 2818,36 доларів США, та за період з 20.07.2019 по 20.08.2021 за борговою розпискою від 30.07.2018 в розмірі 1910,22 доларів США, та за період з 20.07.2019 по 20.08.2021 за борговою розпискою від 10.08.2018 в розмірі 203,55 доларів США, та за період з 03.10.2018 по 20.08.2021 за борговою розпискою від 02.10.2018 в розмірі 2472,92 доларів США відповідно до наведеного розрахунку сторони позивача, з яким погоджується суд, який не спростований відповідачем, а тому в цій частині позовні вимоги також підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі 11350 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved