Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він перебував з відповідачем в шлюбі, у якому в них народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , яка досягла повнолітня, та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30.08.2018 року шлюб між сторонами розірвано, вказаних дітей залишено проживати з відповідачем. Ще до розлучення, остання разом з дітьми переїхала проживати до своєї матері [ADDRESS] , а в 2018 році вона залишила дітей на піклування матері, створила іншу сім`ю та почала проживати окремо. Оскільки бабусі було важко самостійно виховувати та утримувати онуків, на утримання яких позивач щомісячно перераховував по 200 євро, в 2021 році він забрав дочку [PERSON] проживати до себе в Королівство Бельгія. Зазначає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина [PERSON] , не піклується про його духовний та фізичний розвиток, будь-якого контакту із закладом освіти вона не підтримувала, батьківські збори та свята не відвідувала, належним чином своїх батьківських обов`язків не виконувала, вела аморальний спосіб життя, зловживала алкоголем, влаштовувала вдома скандали, чим створювала умови, неможливі для спільного проживання, у зв`язку з чим неодноразово викликалися працівники поліції. З березня 2022 року син проживає з позивачем, оскільки відповідач дала на це згоду, і знаходиться повністю на його утриманні, а вона жодного разу не поцікавилася сином, не піклувалася про його утримання, фактично ухиляючись від виконання своїх батьківських обов`язків. Тому позивач просить позбавити відповідача батьківських прав щодо сина [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явився. Його представник, адвокат Орешко Л.Л. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та вказала, що відповідач зовсім не цікавиться духовним, фізичним розвитком та здоров`ям дитини. Після початку війни батьком дитини було прийнято рішення забрати сина [PERSON] в Королівство Бельгія, на що відповідач дала згоду, але відмовилась вивезти сина за кордон. З травня вона фактично самоусунулась від виховання дитини, не вживає будь-яких дій щодо цього; вона ніде не працює та не має місця реєстрації. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомила. В судовому засіданні 20.12.2023 року позовні вимоги вона не визнала та вказала, що є матір`ю двох дітей і не збирається від них відмовлятись, в даний час працює неофіційно. Близько двох років вона не бачила сина, оскільки його вивезли за кордон, не дають їй можливості спілкуватися з ним, блокують дзвінки, а дочка, яка проживає з позивачем, або на роботі, або спілкування дуже коротке. З приводу цих подій у відповідача був нервовий зрив, однак, вона не зловживає алкоголем. Пізніше її примусили підписати в нотаріуса згоду на постійне місце проживання сина у Королівстві Бельгія, разом з позивачем, про що вона дуже жаліє, де у нього є інша сім`я (дружина), а відповідач не має можливості виїхати за кордон. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, 12.10.2023 року її представник [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій просить судові засідання проводити у її відсутності, до якої також долучила висновок про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав ( а.с. 51 ). Суд, заслухавши представника позивача, свідків, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Відповідно до положень частин 1-3 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Відповідно до положень п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що згідно з даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 11.03.2022 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломиї реєстраційної служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області, [INFO] народився [PERSON] , його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30.08.2018 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітніх дітей ( на той час) [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] залишено проживати з відповідачем (а.с. 8). Відповідно до заяви, посвідченої приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Обідняк І.В. 11.03.2022 року та зареєстрованої в реєстрі за № 411, [PERSON] дала свою згоду на постійне місце проживання в Королівстві Бельгія її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який народився в м. Коломия Івано-Франківської області, разом з батьком [PERSON] , [INFO] ( а.с. 16 ). Згідно з даними довідки, виданої 14.06.2023 року амбулаторією загальної практики сімейної медицини № 1 комунального некомерційного підприємства " Коломийський міський центр первинної медико-санітарної допомоги " Коломийської міської ради, [PERSON] знаходився під наглядом дільничного педіатра з народження. Дитина часто хворіла ( 1-2 рази на місяць ) простудними захворюваннями. З 2020 року по 2022 рік з дитиною на прийом завжди приходила бабуся ( а.с. 15 ). Даними довідки на проживання для адміністративних цілей, виданої 04.07.2023 року Консульським відділом Посольства Португалії в Брюсселі, переклад якої з португальської на українську мову проведено нотаріальним перекладачем Л. Корнута, посвідченої приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Обідняк І.В., стверджується, що [PERSON] , [INFO] , проживає в Королівстві Бельгія за адресою: [ADDRESS] , з 05.08.2021 року ( а.с. 10, 13 ). Згідно з даними довідки про склад сім`ї, виданої 26.06.2023 року Муніципальною радою Завентем, переклад якої з нідерландської на українську мову проведено нотаріальним перекладачем Л. Корнута, посвідченої вказаним приватним нотаріусом, за адресою: Keibergsraat, 31/011, 1930 Zaventem (Бельгія ) проживають: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ( дружина ); [PERSON] , [INFO] ( дочка ); [PERSON] , [INFO] ( син ); [PERSON] , [INFO] (падчерка ( а.с. 11-12, 14 )). Відповідно до даних посвідчення особи, виданої Консульським відділом Посольства Португалії в Брюсселі, переклад якої з португальської на українську мову проведено вищевказаним перекладачем, посвідченої вказаним приватним нотаріусом 11.07.2023 року, [PERSON] , [INFO] , має громадянство Португальської Республіки (а.с. 17, 18). Згідно з даними листа Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області № 9894/108/56-2023 від 18.07.2023 року, згідно інформаційно-комунікаційної системи " Інформаційний портал Національної поліції України " за період з 01.01.2020 року в Коломийському РВП зареєстровано 5 звернень щодо неправомірних дій [PERSON] , а саме: 12.01.2020 року - зареєстровано в ІКС " ІПНП " ( журналі єдиного обліку ) №419; 15.07.2021 року - ЖЄО №8860; 16.07.2021 року - ЖЄО №8867; 31.07.2021 року - ЖЄО №9642 та 08.04.2023 року - ЖЄО №3482. Звернення ЖЄО №419 від 12.01.2020 року, ЖЄО №8867 від 16.07.2021 року та ЖЄО №9642 від 31.07.2021 року розглянуто на місці, як такі, що не потребують додаткової перевірки у зв`язку з відмовою заявника від написання заяви. Звернення ЖЄО №8860 від 15.07.2021 року також розглянуто на місці, відносно [PERSON] складено протокол за ч.1 ст. 173-2 КУпАП ( а.с. 48 ). Відповідно до даних довідки за результатами проведення перевірки по матеріалах ЄО № 3582 від 08.04.2023 року, складеної 05.05.2023 року ДОП Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, [PERSON] зверталася 08.04.2023 року із заявою щодо конфлікту із колишньою невісткою [PERSON] , яка в подальшому пошкодила вхідні двері заявниці. По даному факту щодо [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАп, а матеріли направлено на розгляд до Коломийського міськрайонного суду та проведено профілактичну бесіду із [PERSON] ( а.с. 49 ). Стороною позивача також долучено до матеріалів позову копії постанов Коломийського міськрайонного суду від 06.10.2021 року та 19.10.2021 року щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 с.173-2 КУпАП (щодо події, яка мала місце 15.07.2021 року з її матір`ю [PERSON] ), а також за ст.185 КУпАП (відносно події за 16.07.2021 року), провадження в якій закрите у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення (а.с. 105, 106). Свідок [PERSON] , голова батьківського комітету ліцею, в якому навчався син сторін в 2020-2022 роках, під час допиту в судовому засіданні, повідомила, що із [PERSON] вона бачилась тільки одного разу, неподалік школи, однак, не спілкувалась з нею; на збори двічі приходила бабуся [PERSON] , мати відповідача. Після початку війни, приблизно у березні їй стало відомо, що [PERSON] виїхав, але куди саме свідок не знає. Батька його вона не знає та жодного разу в школі його не бачила. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , матір позивача вказала, що її син [PERSON] більше 23 років проживає за кордоном. Спочатку відповідач проживала з ним в Республіці Чехія, пізніше - в Португальській Республіці, а згодом повернулася з дітьми до будинку, яку свідок надала сину. Пізніше вона знайшла собі співмешканця, а позивач продовжував надсилати їй грошові кошти, а надалі перебралася з дітьми на орендовану квартиру. Ще перед війною їхня дочка [PERSON] переїхала до батька в Королівство Бельгія, де влаштувалася на роботу, а після початку війни позивачем було прийнято рішення щодо переїзду сина до нього. Свідок разом з відповідачем звернулися до нотаріальної контори, де [PERSON] надала свою згоду на постійне проживання сина [PERSON] з батьком. З того часу діти проживають з батьком, де їм створені належні умови, про матір, яка ніде не працює, вони не згадують. Приїхати з дітьми в Україну в позивача не має можливості, через введення воєнного стану, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом. Свідок [PERSON] , яка є хресною матір`ю [PERSON] , в судовому засідання надала показання про те, з 2018 по 2019 роки мати дітей [PERSON] проживала з ними в різних орендованих квартирах, в 2019 році дитина проживала з матір`ю відповідача, тобто з бабусею [PERSON] , а вона - за фактичним місцем її роботи, де здійснювала догляд за особою. Кошти на утримання дитини не надавала, уроки з ним не робила. З часу його проживання з батьком за кордоном з березня 2022 року, під час якого свідок спілкується з дитиною в телефонному режимі, що на її точку зору добре для дитини, він змінився в кращу сторону (повеселішав), їй відомо, що з матір`ю спілкувався раз чи два по телефону, але тему щодо цього спілкування свідок не піднімає. В матеріалах даної справи міститься рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради від 10.10.2023 року № 288, яким затверджено висновок про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 53). У висновку вказано, що в 2021 році за згодою батьків [PERSON] переїхала проживати до батька в Королівство Бельгія, а малолітній [PERSON] залишився в Україні біля матері [PERSON] , яка не створювала перешкоди у спілкуванні батька із сином. Після початку повномасштабної війни, в березні [PERSON] дала згоду на постійне проживання сина з батьком в Королівстві Бельгія. На засіданні комісії [PERSON] повідомила, що в її житті були періоди, коли вона зловживала алкоголем, але на даний час вона неофіційно працевлаштована, отримує відповідний дохід, любить свого сина, хоче спілкуватись та бачитися з ним, однак, батько дитини [PERSON] створює для цього перешкоди. [PERSON] не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а саме спілкується в телефонному режимі із сином [PERSON] та дочкою [PERSON] (яка сприяє її спілкуванню із сином), цікавиться його здоров`ям та успіхами у навчанні. В органі опіки та піклування вважають, що підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітнього [PERSON] відсутні ( а.с. 54-55 ). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до положень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав" суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення ЄСПЛ від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України»). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з матір`ю і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а згідно з ч. 2 ст.78 цього Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих матері щодо сина на його виховання, захист його інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися із сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню сина. Та обставина, що матеріальним забезпеченням сина, його вихованням і розвитком займається батько, з яким син проживає за кордоном, згоду на проживання з яким надала відповідач, не свідчить безумовно про те, що матір дитини не бажає приймати участь у його вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Враховуючи, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а також доказів на підтвердження винної поведінки матері та свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками щодо вказаної дитини, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а також те, що матір дитини проти позбавлення батьківських прав заперечила, з урахуванням висновку органу опіки та піклування (служби у справах дітей) про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав та якнайкращих інтересів дитини, позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав задоволенню не підлягають. При цьому слід зазначити, що не є слушним посилання сторони позивача на притягнення відповідача в 2021 році до адміністративної відповідальності, оскільки відповідно до КУпАП якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. Крім того, вказані випадки не стосуються будь-якої неправомірної поведінки матері щодо її дитини. На підставі наведеного, ст.ст. 164, 165 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: dismissed