Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних нарахованих сум простроченого боргу за кредитним договором. Позов обґрунтовує тим, що 27.12.2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № АФВ_50-07/00, згідно якого позичальник отримав кредит в сумі 16941,00 дол. США на строк з 27.12.2007 року по 26.12.2014 року на придбання автомобіля SAMAND LX 2007 року випуску. В забезпечення повернення кредиту було укладено договір застави №АФВДЗ_50-07/00 від 27.12.2007 року, згідно якого відповідач передав в заставу банку цей автомобіль. Також в забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем, відповідачем та [PERSON] було укладено договір поруки АВДП_50-07/00 від 27.12.2007 року, відповідно до умов якого поручитель зобов`язувався відповідати перед кредитором за виконання позичальником умов кредитного договору в солідарному порядку. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.11.2009 року у справі № 2-1701/09 позовні вимоги АБ «Укргазбанк» були задоволені в повному обсязі - стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором № АФВ_50-07/00, від 27.12.2007 року з [PERSON] та [PERSON] перед АБ ««Укргазбанк» в сумі 14875,30 доларів США і штраф в сумі 4277,75 грн. В ході примусового виконання рішення суду було частково погашено заборгованість перед АБ «Укргазбанк», за рахунок реалізації заставного автомобіля SAMAND LX 2007 року випуску та за рахунок коштів стягнутих з боржника. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.11.2009 року залишається не виконаним, а заборгованість не є погашеною в повному обсязі. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Свої зобов`язання позичальником не виконуються тривалий період, тобто таке прострочення є триваючим порушенням і право на стягнення 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. З урахуванням часткового погашення заборгованості, згідно рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.11.2009 року по справі № 2-1701/09, заборгованість [PERSON] перед АБ «Укргазбанк» станом на 23.02.2022 року становила 24860,62 доларів США. У зв`язку з чим, банком було нараховано, виходячи із загальної суми непогашеної заборгованості 3329,09 доларів США 3% річних у розмірі 624,21 доларів США за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, що підлягають сплаті відповідачем за прострочення виконання зобов`язання (детальний розрахунок додається до позовної заяви). На підставі наведеного просить суд стягнути з [PERSON] на користь АТ «Укргазбанк» 3% річних нарахованих на прострочену заборгованість за кредитним договором № АФВ_50-07/00 від 27.12.2007 року, які станом на 23.02.2022 року становлять 624,21 доларів США та судові витрати. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.05.2023 року відкрите спрощене провадження у справі. 20.06.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. 23.06.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив. 04.07.2023 року до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до\~ч.ч.1,3\~ст.\~13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як визначено в статті 55\~Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 27.12.2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № АФВ_50-07/00, згідно якого позичальник отримав кредит в сумі 16941,00 дол. США на строк з 27.12.2007 року по 26.12.2014 року на придбання автомобіля SAMAND LX 2007 року випуску. В забезпечення повернення кредиту було укладено договір застави №АФВДЗ_50-07/00 від 27.12.2007 року, згідно якого відповідач передав в заставу банку цей автомобіль. Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.11.2019 року задоволено позовні вимоги ПАТ АТ «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про дострокове повернення суми боргу за кредитним договором. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ АТ «Укргазбанк» заборгованість за договором кредиту в сумі 14875,30 доларів США, що еквівалентно 114539,81 грн. з розрахунку 7,70 за 1 долар США по курсу НБУ станом на 31.01.2009 року та штраф в сумі 4277,75 грн. 30.11.2009 року Придніпровським районним судом м. Черкаси видано виконавчий лист про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ АТ «Укргазбанк» заборгованість за договором кредиту в сумі 14875,30 доларів США, що еквівалентно 114539,81 грн. з розрахунку 7,70 за 1 долар США по курсу НБУ станом на 31.01.2009 року та штраф в сумі 4277,75 грн. (а.44). З копії виконавчого листа вбачається, що в ньому зроблені наступні відмітки державного виконавця: ВП «Черкаська ТЕЦ» ПАТ «Черкаське хімволокно» повертає виконавчий лист з частковим виконанням на 19.10.2012 року в сумі 51047,20 грн.; 27.11.2015 року завершене виконавче провадження п.10 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження»; 07.2019 завершено згідно п.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Залишок боргу 20285, 83 грн. 03.01.2022 року повернуто виконавчий документ стягувачу за п.1.ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Стягнуто боргу 17951,19 грн. Отже, з вказаного вбачається, що станом 03.01.2022 року залишок боргу становив 2334,64 грн. (20285, 83 грн. - 17951,19 грн.). Також судом встановлено, що 30.01.2023 року представник ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулася до приватного виконавця Д.Недоступа в якій зазначила, що 23.12.2022 року приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №70610552. Залишок заборгованості [PERSON] станом на 23.12.2022 року становить 3727,90 доларів США та 4277,75 грн. Згідно заяви уточнення від 13.02.2023 року залишок заборгованості [PERSON] станом на 23.12.2022 року становить 3716,09 доларів США та 4277,75 грн. 07.04.2023 року позивач направив відповідачу листа № 124/12532/2023 з якого вбачається, що станом на 28.02.2023 року сума загальної заборгованості за кредитним договором складає 72202,22 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту строкова - 0,00 доларів США; заборгованість по кредиту прострочена 3716,09 доларів США; заборгованість по процентах поточна 0,00 доларів США; заборгованість за процентами прострочена 13400,03 доларів США; пеня за несвоєчасну сплату кредиту за період 31.01.2009 р 29.02.2020 р.- 28114,03 доларів США; пеня за несвоєчасну сплату відсотків за період 31.01.2009 р 29.02.2020 р.- 26972,07 доларів США. З рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Укргазбанк» про розірвання кредитного договору, вбачається, що ухвалою Придніпровського райсуду м. Черкаси від 02.09.2013р. розстрочено виконання вказаного рішення щодо залишку боргу 73709 грн. 98коп. та залишку виконавчого збору 5974 грн. 94 коп. на 4 роки, тобто на 48 місяців зі сплатою щомісячно 1660грн. 10коп. протягом цього строку. Також, як вбачається з протоколу №224202 проведення електронних торгів, 29.12.2016 року було реалізоване заставне майно автомобіль SAMAND LX 2007 р.в., ДНЗ: [NUMBER] за 41439 грн. З листа Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси від 13.12.2017 року, всього, протягом 2010-2015 року, за виконавчим провадженням №18181593 стягнуто кошти на загальну суму 73092,58 грн., з яких, 65289,34 грн. перераховано на користь ПАТ «Укргазбанк», 7803,24 грн., як виконавчий збір. Залишок заборгованості станом на 27.11.2015 (момент закінчення виконавчого провадження) складав 53528,22 грн. за рішенням суду та 4078, 52 грн. по виконавчому збору. В постанові від 05.04.2023 по справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне: Проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно "користуватися кредитом", натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за користування кредитом") за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця,\~що позичальник\~повинен сплачувати\~проценти за\~«користування кредитом»\~поза межами\~строку,\~на який\~надається такий\~кредит (тобто\~поза якими\~існування для\~позичальника можливості\~правомірно не\~сплачувати кредитору\~борг),\~виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного говору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитедавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (пункт 6.28) На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом договором. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом. Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35). Також Велика Палата Верховного Суду нагадує, що загальною ознакою цивільно- правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (пункт 8.22)). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18). Тобто твердження позивача про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння ним правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі N 363/1834/17 (пункт 57). З умов Кредитного договору, зокрема п. п. 3.1.4., З.1.7., вбачається, що підставою для нарахування та сплати процентів до часу погашення кредиту є саме користування кредитними коштами, що з огляду на вищенаведене свідчить про безпідставне нарахування банком процентів за Кредитним договором після пред`явлення у 2009 році вимоги до позичальника про стягнення заборгованості за кредитом у повному обсягу. Відтак, безпідставним є і нарахування банком пені та 3 % річних на заборгованість зі сплати цих процентів, а подані банком відповідні розрахунки заборгованості боржника, які здійснені без врахування вищенаведених висновків Великої Палати Верховного Суду, не можуть підтверджувати заявленого банком розміру заборгованості боржника. Крім цього, у позивача відсутні підстави, після винесення ухвали Придніпровського районного суду м. Черкас 02.09.2013 у справі № 711/6323/13-ц продовжувати здійснювати нарахування заборгованості за Кредитним договором та 3 % річних на цю заборгованість у доларах США. В мотивувальній частині ухвали Придніпровського районного суду м. Черкас від 02.09.2013 у справі №711/6323/13-ц містить чітке визначення залишку заборгованості за рішенням суду від 18.11.2009 складає 73 709,98 грн. яка підлягає погашенню, у національній валюті - гривні протягом 4 років, без зазначення еквіваленту в іноземній валюті. Вказана ухвала не оскаржувалась і є чинна, тобто кредитор - Позивач погодився із судовим рішенням, яким було розстрочено виконання рішення суду від 2009 року шляхом стягнення з боржника заборгованість у національній валюті - гривні України. Таким чином, оскільки у резолютивній частині ухвали Придніпровського районного суду м. Черкас від 02.09.2013 у справі № 711/6323/13-ц чітко визначено зобов`язання боржника перед кредитором, яке підлягає стягненню, виключно у національній валюті за курсом НБУ на час ухвалення рішення, без зазначення еквіваленту в іноземній валюті, вважаю, що здійснення конвертації валюти зобов`язання та подальше нарахування 3 % річних на суму зобов`язання з рахуванням такої конвертації у період із дня прийняття ухвали (02.09.2013) не відповідає приписам діючого законодавства. та відповідно підлягає відхиленню. Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц, кредитор, який погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника у національній валюті, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки погодився із виконанням зобов`язання у національній валюті у якій і прийняв його виконання. Окрім цього слід зазначити, зЗа змістом статей 626, 628ЦК\~України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 526ЦК\~України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598ЦК\~України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599ЦК\~України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статей 1054, 1055ЦК\~України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення\~параграфа 1 цієї глави Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно зі статтею 1049ЦК\~України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із частинами першою, четвертою статті 631ЦК\~України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч.1 ст.1050\~ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.ч.1,2ст.625\~Цивільного кодексу\~України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625ЦК\~України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625ЦК\~України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. У постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому дата здійснення розрахунку за виконані роботи і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив строку позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України». У справі № 3-1522гс16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі № 3-1522гс16 не може бути застосований у справі, що переглядається. Як слідує із змісту позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача 3 (три) відсотки річних нарахованих на прострочену заборгованість, за кредитним договором № АФВ_50-07/00 від 27.12.2007 року. При цьому суд враховує, що заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.11.2019 року задоволено позовні вимоги ПАТ АТ «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про дострокове повернення суми боргу за кредитним договором. Достроково стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ АТ «Укргазбанк» заборгованість за договором кредиту в сумі 14875,30 доларів США, що еквівалентно 114539,81 грн. з розрахунку 7,70 за 1 долар США по курсу НБУ станом на 31.01.2009 року та штраф в сумі 4277,75 грн. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.11.2019 року є невиконаним, позивач суду не надав. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Оскільки в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з його недоведеністю, суд не вирішує питання про застосування строку позовної давності. На підставі наведеного, ст.ст. 526, 527, 625 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 247, 258, 263-265, 266, 274, 279, 280-283, 354, 355 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed