Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

07.11.2023 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа: Одеська міська рада, про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій заявник просить суд встановити факт родинних відносин між ним та [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування заяви, заявник стверджує, що він та [PERSON] є рідними братами. [INFO] мер [PERSON] , за наслідком чого відкрилась спадщина на належне останньому за час життя майно. Однак, під час оформлення спадкових прав, [PERSON] дізнався, що прізвище його та брата у документах посвідчуючих особу зазначено по різному за наслідком різного переводу з російської мови, у зв`язку з чим заявник позбавлений можливості підтвердити родинні стосунки зі спадкодавцем та оформити спадкові права на спадщину. Вказані обставини зумовили звернення заявника до суду з даною заявою. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22.11.2023 року вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12.12.2023 року за клопотання заявника витребувано з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи №519/2023, заведеної до майна [PERSON] , померлого [INFO] 05.01.2024 року на виконання вказаної ухвали суду до суду надійшли з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі витребувані судом документи. У судове засідання призначене на 31.01.2024 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, однак в день судового засідання до суду надійшла заява від заявника про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності. Заінтересована особа про підстави неявки суд не повідомила, як і висловлювала заперечень проти задоволення вказаної заяви. Приймаючи вказане, неявку заінтересованої особи без поважних причин, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі в судовому засіданні призначеному на 31.01.2024 року на підставі документів наявних в матеріалах справи. Дослідивши і вивчивши усі докази наявні матеріалах справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , громадянин України, помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . За життя [PERSON] належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 12.06.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №971, право власності на яку зареєстровано 24.02.2010року в КП «ОМБТІ та РОН» номер запису 1492 в книзі №706пр-78, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №25398593 від 24.02.2010 року. Внаслідок смерті особи відкривається спадщина (ст.1220 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ч.1 ст.1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ст.1218 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). У відповідності до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. (ст. 1261 ЦК України). У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. (ст. 1262 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України). Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. (ч.1,2 ст. 1269 ЦК України). Отже, як вбачається внаслідок смерті [PERSON] , відкрилась спадщина на належне померлому за час життя майно. У відповідності до наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі заведено спадкову справу №519/2023 до майна [PERSON] , померлого [INFO] . З витребуваних судом копій вказаної спадкової справи судом встановлено, що остання заведена за наслідком звернення [PERSON] з заявою про прийняття спадщини до майна померлого брата від 26.06.2023 року. Також судом встановлено, що крім [PERSON] з заявами про прийняття спадщини до майна [PERSON] , померлого [INFO] , ніхто не звертався, спадкодавець заповіту не складав, в шлюбі станом на час смерті не перебував. Отже, єдиним спадкоємцем до майна [PERSON] , померлого [INFO] , є заявник [PERSON] , який звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини за законом, стверджуючи, що він - [PERSON] є братом померлого [PERSON] , а відтак належить до другої черги спадкоємців. Судом встановлено, що через розбіжності у написанні букви «е» та «є» у прізвищах заявника та спадкодавця, [PERSON] позбавлений можливості підтвердити родинні стосунки, що слугувало підставою для звернення заявника до суду з даною заявою. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пунктом 1 частини 1 статті 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року, викладених у п. 1 постанови N 5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип права на справедливий суд, який означає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. З поданих до суду доказів на підтвердження заявленого факту, судом встановлено наступне. У відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народився, мовою оригіналу на рос.: « [PERSON] », батьками якого вказані, мовою оригіналу на рос.: « [PERSON] », матір`ю: « [PERSON] ». У відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народився, мовою оригіналу на рос.: « [PERSON] », батьками якого вказані, мовою оригіналу на рос.: « [PERSON] », матір`ю: « [PERSON] ». Також судом встановлено, що 02.03.2016 року Київським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області видано паспорт громадянина України серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] , в якому на аркуші 2 вказано прізвище, ім`я та по батькові на рос. мові, як: « [PERSON] ». У відповідності до запису у вказаному паспорті громадянина України, [PERSON] [INFO] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] . Поряд з цим, як судом встановлено, квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 12.06.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №971, на праві приватної власності належала саме [PERSON] , [INFO] , який в подальшому [INFO] помер. Отже, [PERSON] та [PERSON] , померлий [INFO] , зареєстровані в одному житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS] . Крім того, відповідно до довідки (з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації), виданої КП «ЖКС «Вузівський» 27.02.2017 року за вих. №44, у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані наступні особи, мовою оригіналу на рос.: « [PERSON] , 1969 г.р.», з зазначенням про нього інформації як власника, та « [PERSON] , 1975 г.р.», з зазначенням про нього інформації як брата власника житла. На підставі викладеного суд приймає доводи заявника, як обґрунтовані та належні, про те, що різне написання прізвища його брата, як « [PERSON] », що є відмінним від написання прізвища заявника: « [PERSON] », пов`язано з різним перекладом з російської мови на українську, в наслідок чого наявні вищевказані відмінності. Також судом встановлено, що метою звернення заявника з даною заявою є оформлення спадщини до майна померлого [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки вказані розбіжності у написанні прізвища позбавляють заявникові підтвердити родинні стосунки зі [PERSON] . Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). При викладених обставинах, оцінивши та проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений факт родинних відносин є встановленим, а тому заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved