Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Ольшанську О.Б. звернулась до суду з позовом в обґрунтування якого зазначила, що від шлюбу з [PERSON] має сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу з [PERSON] останній почав маніпулювати питанням визначення місця проживання дитини, добровільно вирішити це питання сторонам не вдалося. Позивач має у власності квартиру, в якій вони мешкали разом із сином. Через військову агресію рф позивач разом із сином виїхали за кордон, син мешкає разом із позивачкою, яка займається його фізичним та духовним розвитком. Позивачка просить позов задовольнити, визначити місце проживання малолітнього сина разом із нею, стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20.09.2023 провадження у даній справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20.11.2023 підготовче судове засідання закрито та справа призначена до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, надала пояснення, відповідно до обставин, викладеним у позовній заяві. Відповідач в жодне судове засідання не з`явився, причину неявки не повідомив, про дату й час розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на позовну заяву не подав. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей в судове засідання не з`явився, подав суду письмові пояснення, в яких зазначив, що [PERSON] , 2008 р.н. вже виповнилось 14 років, тому відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України він самостійно визначає своє місце проживання, отже підстав для розгляду Департаментом вказаного питання немає. Просив розглянути справу без участі представника органу опіки та піклування (а.с. 121). Зі згоди представника позивача суд розглянув справу в порядку заочного провадження на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача та покази свідка, дослідивши надані суду докази в їх сукупності суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.03.2023 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, рішення набрало законної сили 13.04.2023 (а.с. 8). Сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Позивач є фізичною особою - підприємцем, отримує дохід, має на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] (а.с. 14-34, 36). Відповідно до копій закордонних паспортів позивач та її син [PERSON] виїхали за межі України (а.с. 53, 54). З інформації Комунального закладу «Харківська гімназія № 6 «Маріїнська гімназія» Харківської міської ради вбачається, що [PERSON] навчався в гімназії з 5 до 9 класу (з 2018 до 2023 року). У 2023 році закінчив 9 клас, отримав свідоцтво про здобуття базової середньої освіти. Вихованням сина займається мама [PERSON] , яка постійно відвідувала батьківські збори та брала активну участь у житті класу, приводила та забирала сина зі шкоди. Батько [PERSON] за час навчання сина у гімназії не цікавився його успіхами, батьківські збори не відвідував (а.с. 35). Згідно з копією акту обстеження умов проживання, проведено обстеження за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира є ізольованою, з усіма комунальними зручностями, обладнана необхідними меблями та побутовою технікою. Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: в кімнаті знаходиться шафа для речей, стіл для занять, ліжко, в наявності речі, які свідчать про проживання неповнолітньої дитини (а.с. 128). Допитаний у якості свідка [PERSON] в судовому засіданні показав, що є сусідом позивачки, яку знає фактично з народження. Остання до початку війни мешкала разом із сином за адресою: [ADDRESS] , але через військову агресію виїхала з сином за кордон. Чи розлучена вона з чоловіком офіційно, він не знає. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону). Отже, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Аналіз наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладені норми, які регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, суд має з`ясувати, чи виконав відповідач обов`язок доведення обставин, за наявності яких суд має право відмовити у визначенні місця проживання дитини з матір`ю, чи довела позивачка, що проживання дитини з нею відповідатиме найкращим інтересам дитини. Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, суди мають виходити з того, що поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, оскільки дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. На підставі досліджених судом доказів судом встановлено, що [PERSON] 2008 р.н. проживає разом із матір`ю, яка піклується його духовним та фізичним розвитком, забезпечує його потреби щодо харчування, одягу, навчання, тощо, з чого суд приходить до висновку, що позивач довела, що проживання малолітнього сина з матір`ю відповідає його інтересам, тому задовольняє позов в цій частині та визначає місцем проживання дитини разом із матір`ю. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як вказано у статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При встановленні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 СК України враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд бере до уваги інтереси малолітньої дитини та враховує, що відповідач є працездатним та має можливість надавати матеріальну допомогу, тому задовольняє позов в частині стягнення аліментів на дитину та стягує аліменти у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, проте не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України, а саме: стягує з відповідача на користь держави мінімальний судовий збір за подання позову майнового характеру (стягнення аліментів) на час подання позову до суду у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved