Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд визнати за нею та відповідачем право власності по частині за кожним на квартиру по [ADDRESS] в порядку поділу спільного майна подружжя, посилаючись на припинення шлюбних відносин між сторонами та спір з приводу майна. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що у з 04 червня 2021 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] Рішенням суду від 06 червня 2023 року шлюб між ними розірвано. У період шлюбу 16 грудня 2021 року ними було придбано квартиру [ADDRESS] , однак право власності на підставі договору купівлі-продажу було зареєстровано за [PERSON] . Цей факт заважає їй у повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою майна у спільній сумісній власності, тому просить задовольнити вимоги. Ухвалою судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2023 позовну заяву передано за підсудністю до Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Ухвалою суду від 01 листопада 2023 року прийнято справу до провадження. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату розгляду справи були повідомлені в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України. До суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про розгляд справи за її та позивача відсутності, на позові наполягає. Представник відповідача [PERSON] звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її та відповідача відсутності: заявлені вимоги [PERSON] визнає у повному обсязі. Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, [PERSON] та [PERSON] з 04 червня 2021 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2023 року між ними розірваний (а.с. 7, 9 копії свідоцтва, рішення суду). Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 8 копія свідоцтва). 16 грудня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу квартири [PERSON] , як покупець, придбав трикімнатну квартиру загальною площею 62,8 кв.м. житловою площею 43,6 кв.м., що розташована на адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-15 копія договору, витягу). Відповідно до частин першої та другої статті 21\~СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно із статтею 60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60\~Сімейного кодексу\~України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Згідно частин першої, четвертої статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог. Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved