Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

07.06.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування речей з чужого незаконного володіння, в якій просить суд визнати права власності на речі, які знаходяться на зберіганні відповідача та зобов`язати повернути їх [PERSON] : ліжко двоспальне з матрацом нове; батарея-радіатор нова; міжкімнатні двері нові; шафа-купе дзеркальна нова; телевізор сірий Toshiba; кондиціонер переносний білий; ноутбук чорний марка HP у футлярі; телефон мобільний Nokia; одяг, які знаходився в шафі (сорочки, джинси, штани, футболки та ін.); взуття; електропраска 2 шт.; пилосос LG 1 шт.; машинка для стрижки 1 шт.; обігрівач Saturn 1 шт.; фен Філіпс 1 шт.; електрочайник 1 шт.; електробритва Kieen 1шт.; DVD плеєр RED Star 1 шт.; Фотоапарат OLYMPUS 1 шт.; аудіосистема (з 5 колонками) 1 шт.; пральна машинка нова біла; нові двері в ванну кімнату; унітаз білий новий; ванна біла нова; нова вмонтована кухня сірого кольору; вмонтована газова плита нова чорна; бойлер новий білий; шафа-купе і речі в ній. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , який проживав у [ADDRESS] . [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS] на підставі Ордеру про вселення, виданого його батькам. Протягом останніх трьох років життя [PERSON] позивач проживав разом з ним у квартирі по [ADDRESS] . Позивач зазначає, що в період проживання разом з померлим, він не лише постійно доглядав за [PERSON] , допомагав фізично і матеріально: виділяв кошти на його лікування, купував необхідні медикаменти, але й особисто займався оздобленням квартири, витрачав власні кошти на здійснення ремонту у кімнатах та кухні, омебльовував квартиру. На все це (ремонт, оздоблення, омебльовування) тільки за 2012-2013 рр. позивачем витрачено приблизно три тисячі доларів США. Підтвердженням цього є копії чеків про оплату. Також, позивач давав кошти на поховання [PERSON] та самостійно займався організацією похорон. На ритуальні послуги позивачем витрачено три тисячі чотириста вісімдесят гривень, що підтверджується товарним чеком від 04 квітня 2013 року. Крім того позивачем складено договір-замовлення на організацію та проведення похорон [PERSON] , сума договору склала одна тисяча чотириста вісімдесят дві гривні. 03 квітня 2013 року позивач отримав свідоцтво про поховання померлого [PERSON] . Після похорон [PERSON] позивач не зміг потрапити до квартири в якій проживав стільки часу, оскільки вже 06 квітня 2013 року він виявив, що двері до цього помешкання опечатані печатками Львівського комунального підприємства «Навколо базару». Відтак, у квартиру, у якій проживав позивач протягом останніх трьох років життя [PERSON] ита у якій знаходяться всі його речі, він потрапити так і не зміг. Внаслідок описаного позивачем було подано до Франківського районного суду м. Львова позов щодо права на проживання у спірній квартирі, який хоч і не був задоволений в першій інстанції та позивачу відмовлено в апеляції. Попри це рішенням апеляційного суду Львівської області, яке набрало законної сили, залишило в силі обставини, що були встановлені при розгляді такої справи першою інстанцією. Останні є важливими при розгляді даної справи. Річ насамперед про те, що саме позивач купляв до спірної квартири меблі, побудову техніку, техніку особистого призначення, робив у ній ремонт і все це за власні кошти. На даний момент у даній квартирі проживають чужі люди заселені туди значно пізніше - у 2015 році, які жодного відношення до купівлі описаних речей не мають, як хіба що те, що лише користуються речами позивача без його дозволу. При заселені цих людей до помешкання комісією ЛКП «Навколо базару» був складений акт, згідно якого встановлено перелік речей (техніки, меблів), що знаходились на момент вселення та передані на відповідальне зберігання, в розумінні позивача, заселеній туди гр. [PERSON] . Даний акт позивач отримав 10.03.2016 року відповідно до адвокатського запиту, що був надісланий до ЛКП «Навколо базару». В даному акті сумарно вказано 25 речей. Ці речі є речами позивача, відтак позивач хоче повернути їх у свою власність. При передачі описаного майна ЛКП «Навколо базару» знало що майно не їхнє, але розпорядилося ним - передавши на якесь зберігання [PERSON] . Львівське комунальне підприємство не вчиняло жодних дій щодо розшуку власника такого майна. Більше того, воно знало про те, що майно належить позивачу - оскільки знало про наявність з вище судових проваджень - які на той час велися. Речей, які знаходяться в спірній квартирі і є позивачем куплені виключно за його кошти: 1. В кімнаті: ліжко двоспальне з матрацом нове; батерея-радіатор нова; міжкімнатні двері нові; шафа-купе дзеркальна нова; телевізор сірий Toshiba; кондиціонер переносний білий; ноутбук чорний марка НР у футлярі; телефон мобільний Нокіа; одяг, які знаходився в шафі (сорочки, джинси, штани, футболки та ін.); взуття; електропраска 2 шт.; пилосос LG - 1шт.; машинка для стрижки - 1шт.; обігрівач Saturn - 1шт.; фен Філіпс -1 шт.; електрочайник - 1шт.; електробритва - Кіееn - 1шт.; DVD плеєр RED Star - 1шт.; Фотоапарат OLYMPUS - 1шт.; аудіосистема (з 5 колонками) - 1 шт.; 2.В ванній кімнаті: пральна машинка нова біла; нові двері в ванну кімнату; унітаз білий новий; ванна біла нова. 3. В кухні: нова вмонтована кухня сірого кольору; вмонтована газова плита нова чорна; бойлер новий білий. 4. В коридорі: шафа-купе і речі в ній. Таким чином, по сьогоднішній час позивач позбавлений права власності (володіти, користуватися, розпоряджатися) на своє майно. У зв`язку з вищевикладеним позивач і був змушений звернутися до суду з даними позовними вимогами. Суддею Франківського районного суду м. Львова Гулієвою М.І. 04.08.2017 року відкрито провадження у справі. 09.10.2017 року судом без видання до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про залучення у якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] 20.11.2017 року від представника відповідачів надійшли заперечення на позовну заяву, відповідно до яких він просив суд відмовити у задоволені позовних вимог посилаючись на наступні обставини. Так, жодних належних та допустимих доказів проживання позивача разом з [PERSON] до матеріалів даної справи останнім не представлено. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10.06.2014 року позов задоволено та визнано за [PERSON] право на користуванням житловим приміщенням, а саме квартири [ADDRESS] та зобов`язано Франківську районну адміністрацію ЛМР укласти з ним договір найму на вказану квартиру. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 01.12.2014 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 10.06.2014 року скасовано, а в задоволені позову [PERSON] до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, ЛКП «Навколо базару», третя особа Львівська міська рада про визнання права на користуванням житловим приміщенням, - відмовлено. Даним рішення встановлено, що позивач є співвласником квартири житловою площею 63,6 кв.м. (загальна площа 85,4 кв.м.) у якій він зареєстрований разом з іншими членами його сім`ї, та відповідно у якій за ним зберігається право на проживання. На квартирному обліку у Львівській міській раді, як такий, що потребує покращення житлових умов, позивач не перебуває. Згідно актів, складених працівниками ЛКП «Навколо базару», спірна квартира опечатана працівниками ЛКП «Навколо базару» і зі слів мешканців будинку [ADDRESS] згаданому будинку позивач ніколи не проживав і за реєстрацією у цій квартирі до ЛКП «Навколо базару» ніколи не звертався. Участь позивача у видатках на поховання [PERSON] не може слугувати правовою підставою для визнання за ним права на користування спірним житловим приміщенням. Будь-яких інших доказів того, що [PERSON] був членом сім`ї померлого [PERSON] , які можна було б визнати належними і допустимими, матеріали справи не містять. За вище наведених суд прийшов до висновку про те, що відсутні підстави для визнання позивача членом сім`ї [PERSON] в контексті ст. 64 ЖК України як такого, що набув право на користування спірним житловим приміщенням. В провадженні Франківського районного суду м. Львова перебувала адміністративна справа за позовом [PERSON] до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №513 від 17.08.2015 року. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 19.02.2016 року (справа №465/6430/15-а) в задоволені адміністративного позову [PERSON] до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, Виконавчого комітету про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №513 від 17.09.2015 року, - відмовлено. [PERSON] оскаржував рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №513 від 17.08.2015 року «Про надання квартири сім`ї першочерговика міської ради» у відповідності до якого квартиру [ADDRESS] надано та оформлено на неї ордер [PERSON] , у якої згодом [PERSON] та [PERSON] придбали за договором купівлі продажу від 05.07.2016 року. Жодних інших доказів в межах даної справи щодо спільного проживання з [PERSON] позивачем не представлено. Згідно договору купілі-продажу квартири від 05 липня 2016 року вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частках кожен (по частці) квартиру [ADDRESS] . Купляючи дану квартиру у [PERSON] [PERSON] та [PERSON] придбали у неї деяк речі (меблі, сантехніка), які були в квартирі та які, як стверджувала [PERSON] належать їй на праві приватної власності. [PERSON] в позові зазначає перелік речей, які наче б то придбав за власні кошти та, які залишилися в квартирі після смерті [PERSON] , однак при цьому не додає будь-яких підтверджуючих документів на придбання більшості з них, хоча в первинному позові зазначає, що про копії відповідних чеків. 14.07.2017 року представником позивача по вищезазначеній справі було долучено копії документів. Однак ці документи жодним чином не підтверджують, що саме ці речі куплені позивачем і такі речі були в квартирі [ADDRESS] , в тому числі на час купівлі квартири [PERSON] та [PERSON] у [PERSON] 20.11.2017 року від [PERSON] до суду надійшли заперечення, в яких вона просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з наступним. Так, наймачем квартири [ADDRESS] був [PERSON] , який помер [INFO] . Оскільки [PERSON] на час смерті був одиноким, в квартирі крім нього ніхто не проживав та не був зареєстрований, відтак в серпня 2015 року Львівською міською радою квартира була надана сім`ї [PERSON] , як черговику, та видано ордер на вселення. На час вселення в квартиру в ній знаходились деякі старі пошкоджені речі, належні померлому [PERSON] , які були утилізовані, наявний в квартирі деякий одяг був переданий безхатченкам, оскільки спадкоємців після смерті [PERSON] не було. Про наявність деяких речей в квартирі та їх стан працівниками ЛКП «Навколо базару» було складено відповідний акт. При вселенні [PERSON] разом з сім`єю в квартиру, було проведено певний її ремонт, облаштовано меблями та побутовою технікою, а після її приватизації в червні 2016 року спірна квартира була відчужена відповідачці [PERSON] за договором купівлі-продажу. За домовленістю з нею [PERSON] були залишені в квартирі належній останній речі за окрему від вартості квартири, плату. Позивач був знайомим з [PERSON] , який був одиноким, після смерті останнього став претендувати на квартиру, яка не була [PERSON] приватизована, і перейшла Львівській міській раді під повторне заселення черговикам, звертаючись до суду з позовами про визнання за ним права власності на спірну квартиру. Проте, судовими рішення, які є чинними, в задоволенні його вимог було відмовлено, що спростовує посилання позивача на проживання його разом з [PERSON] в спірній квартирі та наявність в такій будь-яких його речей та майна. Крім того, позивач у 2016 році вже звертався до суду з позовом про повернення йому наявного в квартирі майна, яке нібито належало йому, проте рішенням суду у задоволенні цих вимог йому було відмовлено. Та обставина, що позивач займався похованням [PERSON] та поніс певні матеріальні витрати не може бути правовою підставою для звернення до відповідачів з даним позовом, оскільки вони не є спадкоємцями після смерті [PERSON] , на яких відповідно до ст. 1232 ЦК України покладається обов`язок по відшкодуванню таких витрат. Крім того, позивач не надав жодного письмового доказу про час придбання саме ним майна, зазначеного у позові, його вартість, що спростовує належність цих речей саме йому. посилання позивача на проведення в квартирі ремонту, оздоблення, омеблювання у 2012-2013 роках, тобто ще при житті [PERSON] , спрямовані на доведення його права на проживання в спірній квартирі, нібито як члена сім`ї [PERSON] , що вже було предметом дослідження судом при звернення позивача з відповідним позовом, де йому було відмовлено. 27.12.2017 року від представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності, а саме представник відповідачів покликався на те, що про порушене право позивачу достовірно стало відомо 06 квітня 2013 року, однак, з даним позовом [PERSON] звернувся до суду лише 07 червня 2017 року, тобто з пропуском трьохрічного терміну позовної давності. не може бути підставою поважності пропуску строку позовної давності звернення [PERSON] з позовом до Франківського районного суду м. Львова про визнання права на користуванням житловим приміщенням, оскільки позивачу достовірно було відомо з квітня 2013 року про вибуття майна з його володіння, а фактично не правильно обраний спосіб захисту порушеного права не може бути підставою для поновлення строків позовної давності. 31.01.2018 року від представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній, зокрема, зазначає, що посилання позивача про те, що у нього народився син і тепер він разом зі своєю цивільною дружиною ( [PERSON] ) і дитиною планують проживати разом, проте іншого житла, окрім того де він проживав протягом останніх трьох років у нього не має. Таке посилання позивача спростовано рішенням апеляційного суду Львівської області, оскільки в матеріалах даної цивільної справи наявна довідка з місця проживання про склад сім`ї в прописки №3589 від 12.12.2013 року ЛКП «Затишне» з якої вбачається, що квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 13.11.1996 року належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. В даній квартирі ці ж особи зареєстровані. Крім того, в даній цивільній справі наявний паспорт для виїзду закордон [PERSON] , з якого вбачається, що остання прийнята на консульський облік Генерального консульства України в Мюнхені та постійно проживає в ФРН. Також в матеріалах справи наявне свідоцтво пр. народження [PERSON] , [INFO] , який народжений у м. Нюрнберг (Німеччина) та його батьком є [PERSON] . В сукупності ці всі докази спростовують посилання позивача про те, що він не має іншого житла, яке за життя належало померлому [PERSON] . Також не зрозуміло яким чином позивач збирався проживати в спірній квартирі зі своєю цивільною дружиною та сином, які проживають в Німеччині, а тим більше купляти речі до даної квартири, яка йому не належала на праві приватної власності, та витрачати на це кошти. За час життя [PERSON] не прописав позивача у спірній квартирі, не звертався в компетентні органи для укладання договору найму, не чинив жодних дій спрямованих на те, щоб [PERSON] набув хоч якихось прав на спірну квартиру чи речі у ній. Окрім того, постановою Франківського районного суду м. Львова від 19.02.2016 року (справа №465/6430/15-а) в задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, Виконавчого комітету про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №513 від 17.08.2015 року відмовлено. В матеріалах даної справи наявний акт ЛКП «Навколо базару» від 11.12.2014 року з якого вбачається, що в квартирі [ADDRESS] ніхто не проживає, квартира опечатана. Жодних інших доказів в межах даної справи щодо спільного проживання з [PERSON] позивачем не представлено. Крім цього, позивач визначив ціну позову у розмірі 100000,00 грн., однак долучив до справи видаткові чеки та накладні на загальну суму в розмірі 20562,00 грн., а відтак із заявлених позовних вимог не зрозуміло, які саме речі хоче витребувати позивач у відповідачів, та яка вартість таких речей. Також просив суд застосувати строки позовної давності. 12.02.2018 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому останній зазначив, що факт проживання позивача з [PERSON] за адресою [ADDRESS] є доведеним. Після того, як спірна квартира, в якій він проживав останні три роки була опечатана, він звернувся до ЛКП «Навколо базару» з поясненнями, що в спірній квартирі знаходяться його речі. Однак жодних дій зі сторони працівників ЛКП «Навколо базару» не було. Під час складання акту від 27.08.2015 року, працівниками ЛКП «Навколо базару» не повідомлено позивача про те, що у квартирі проводиться опис речей і передача на відповідальне зберігання. Лише в березні 2016 року директором ЛКП «Навколо базару» на адвокатський запис скеровано акт від 27.08.2015 року. Відтак, у кого саме речі позивача, останній дізнався лише в березні 2016 року. Всі речі, які знаходились в квартирі, згідно акту від 27.05.2015 року, куплені позивачем, однак разом з цими речами у квартирі залишились й документи на них і чеки. 20.02.2018 від представника відповідачів [PERSON] .. [PERSON] надійшли заперечення, зокрема в яких останній посилався на наступні обставини. Так, представник вказує, що не можна брати до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON] , які були допитані в судовому засіданні по справі №465/5033/13-ц за позовом [PERSON] до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, ЛКП «Навколо базару», третя особа Львівська міська рада про визнання права на користування житловим приміщенням, оскільки свідок дає покази безпосередньо в суді з приводу відомих йому обставин, які мають значення для конкретної справи. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 01.12.2014 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 10.06.2014 року скасовано, а в задоволенні позову [PERSON] до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, ЛКП «Навколо базару», третя особа Львівська міська рада про визнання права на користування житловим приміщенням відмовлено, покази вищезазначених свідків спростовані іншими доказами по справі. Письмові докази як чеки про оплату на здійснення ремонту у квартирі [PERSON] та оплата з організацію похорон [PERSON] в межах цивільної справи №465/5033/13-ц не є належними та допустимим доказами на підтвердження факту проживання позивача разом із [PERSON] за спірною адресою протягом останніх трьох років та визнання за ним права власності та їх витребування у відповідачів у справі. Позивачем не представлено жодного доказу на підтвердження того, які ним вживалися заходи для збереження вказаного майна в період коли йому стало відомо про опечатання квартири (квітень 2013 року) та до складання ЛКП «Навколо базару» акту від 27.08.2015 року чи моменту коли йому стало відомо про нього, а саме березень 2016 року. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова № 55/Р від 14.05.2019 року, 15.05.2019 року вказану цивільну справу передано судді Мартьяновій С.М. Ухвалою суду від 02.07.2019 року цивільну справу прийнято до провадження судді Мартьянової С.М. та призначено судове засідання. 16.04.2021 року до суду від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій вона вказує що, у зв`язку з тим, що витребувати речі від [PERSON] не вбачається можливим, оскільки остання продала дані речі [PERSON] і [PERSON] , а тому просить суд стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 100000,00 грн. на користь позивача, а також покласти на відповідача судові витрати. 27.05.2021 року на електрону пошту суду від представника відповідача надійшла заява про виклик свідків. 17.06.2021 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що наймачем квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , був [PERSON] . На час смерті [PERSON] був одиноким, за спірною адресою з ним ніхто крім нього не проживав та зареєстрованим не був. В серпні 2015 року спірна квартира була передана для заселення черговикам, сім`ї [PERSON] . Позивачем не долучено жодного доказу проживання та ведення спільного господарства з [PERSON] , а також не зрозумілим є той факт, чому позивач проживав разом з вказаною особою маючи в наявності інше місце для проживання та для чого придбавав майно та облаштовував приміщення, що йому не належало. Крім того, позивачем не надано доказів здійснення та організації поховання [PERSON] . Так, дійсно до відповідного акту складеного представниками ЛКП «Навколо базару» у вказаній вище квартирі знаходились певні користуванні, не нові речі. Не відповідають дійсності доводи позивача, що в приміщенні знаходились новий бойлер та нова пральна машина, оскільки після заселення відповідачем було здійснено відновлюваний ремонт даної техніки. Стороні відповідача не зрозуміло як сформовано ціну позову та вважають, що стороною позивача не обґрунтовано не надано доказів, чіткого розрахунку сум, що хоче останній стягнути. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, до цього у судових засіданнях позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, відповідач неодноразово подавала відзив на позовну заяву та заперечення в яких просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а також просила суд застосувати строки позовної давності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи міститься заява про слухання справи у їх відсутність, просили суд відмовити у задоволені позову у повному обсязі, а також просили застосувати строки позовної давності. Представник третьої особи - Франківської районної адміністрації Львівської міської рада в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі, а також просив відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Представник третьої особи ЛКП «Навколо базару» в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі за наявними в матеріалах справи доказами. Згідно ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що до 03 квітня 2013 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] проживав [PERSON] на підставі ордеру про вселення. Даний факт не заперечується сторонами по справі. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , до спірної квартири вселено [PERSON] , що вбачається з відповіді Управління житлового господарства від 26.01.2015 року (т.1 з.а.29), та дозволу на огляд квартири від 18.02.2015 року, який виданий [PERSON] черговику МВК, в якому пропонується оглянути квартиру [ADDRESS] . (т.1 а.с.29) Згідно Акту від 27.08.2015 року, який складено директором ЛКП «Навколо базару» в результаті обстеження момент вселення згідно ордера №0004585 від 26 серпні згідно ордера 2015 р. виданий на основі рішення міськвиконкому від 17.08.2015 №513 були наявні наступні речі: телевізор Toshiba 1 шт; кондиціонер Velore 1шт; аудіо системи 5 колонок ВВК 1 шт; ноутбук HP 1 шт (в футлярі); Фотоапарат Olympus 1 шт; Дівіді плеєр Redstar 1 шт, напольний вентилятор Histar 1 шт, тюнер ТВ 2 шт. (Rans) ORTON; електробритва Kieen 1 шт; електропраска First 1 шт; електропраска Stronic 1 шт; мікрохвильова пічка Samsung 1 шт; електрочайник Scarlett 1 шт., пилосос LG 1 шт; пральна машина Bosh 1 шт, машинка для стрижки Домотес 1 шт; обігрівач Saturn 1 шт; фен Філіпс 1 шт.; Меблі: ліжко 2-х спальне 1 шт.; тумба під телевізор 1 шт; шафа-купе 2 шт; комод 1 шт; перевізний столик 1 шт. шафи кухонні; прихожа 1 шт. Вищевказані речі були передані на зберігання [PERSON] , про що вказано в акті. ( т. 1 а.с.22) Вищевказана спірна квартира [PERSON] була приватизована, та відчужена на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] у 2016 році. З Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.11.2017 року вбачається, що квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по частині. (т.1 а.с.53) З довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописки від 21.09.2017 року вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (співвласник), та [PERSON] (співвласник). [PERSON] була зареєстрована з 25.09.2015 року виписана 06.09.2016 у Львівську область Золочівський район, м. Золочів. (т.1 а.с.38) Позивач вказує, що на протязі трьох років він проживав разом з [PERSON] , а саме до його смерті, та займався похованням останнього. У період з 2012 -2013 роки ним було проведено ремонт, оздоблення та омеблювання спірної квартири, та саме в цій спірній квартирі знаходяться його речі. В матеріалах справи містяться надані позивачем оригінали товарних чеків та видаткових накладних. (т.1 а.с.89, 90, 91, 92, 93, 94, 95 ,96, 97, 98) Окрім того, починаючи з 2013 року позивач неодноразово звертався до суду з позовами, зокрема з позовом про визнання права користування житловим приміщенням, та визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської місткої ради. Рішенням Франківського районного суду м. Львова (справа №465/5033/13-ц) від 10.06.2014 року позов задоволено. Визнано за [PERSON] право на користування житловою площею у квартирі [ADDRESS] . Зобов`язано Франківську районну адміністрацію укласти договір найму на вказану квартиру з [PERSON] . Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 01.12.2014 року апеляційну скаргу представника Львівської міської ради, та апеляційну скаргу Франківської районної адміністрації Львівської міської ради задоволено. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено [PERSON] у задоволенні його позовних вимог. Вищевказаним рішенням апеляційного суду встановлено, що позивач є співвласником трьохкімнатної квартири [ADDRESS] житловою площею 63,6 кв.м. (загальна площа 85,4 кв.м.), у якій він є зареєстрованим разом з іншими членами його сім`ї і, відповідно, у якій за ним зберігається право на проживання. На квартирному обліку у Львівській міській раді, як такий, що потребує покращення житлових умов, позивач не перебуває. Згідно актів, складених працівниками ЛКП «Навколо базару», спірна квартира опечатана працівниками ЛКП «Навколо базару» і зі слів мешканців будинку [ADDRESS] згаданого будинку позивач [PERSON] ніколи не проживав і за реєстрацією у цій квартирі до ЛКП «Навколо базару» ніколи не звертався. Участь позивача у видатках на поховання [PERSON] не може слугувати правовою підставою для визнання за ним права на користування спірним житловим приміщенням. Будь-яких інших доказів того, що [PERSON] був членом сім`ї померлого [PERSON] , які можна було б визнати належними і допустимими, матеріали справи не містять. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19.02.2016 року (справа №465/6430/15-а) у задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Виконавчого комітету Львівської міської ради, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 513 від 17.08.2015р. відмовлено. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з п. 4\~ст. 129 Конституції України\~однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами другою, третьою статті 2 ЦПК України,суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права та пропорційність. Згідно ч. ч. 1, 3\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~та\~ст. 321 Цивільного кодексу України\~право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1\~ст. 317 ЦК України\~встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Відповідно до статей\~317,\~319 ЦК України\~саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). Відповідно до статті 387 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої\~статті 388 ЦК України\~пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.\~\~ За змістом\~статті 388 ЦК України\~випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні\~статті 388 ЦК України\~можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше. Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння. Відповідно до ч. 1,2 ст. 397 Цивільного кодексу України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Згідно\~ст. 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Відповідно до\~ст. 179 Цивільного кодексу України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Відповідно до\~ст. 184 Цивільного кодексу України, речі можуть бути з родовими ознаками та з індивідуальними. Зазначеною нормою визначено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. Поділ речей на речі, визначені індивідуальними ознаками, та речі, визначені родовими ознаками, пов`язаний як з природними властивостями речей, так і з способами їхньої індивідуалізації. Поряд із предметами, єдиними у своєму роді (наприклад, картиною), до речей, визначених індивідуальними ознаками, можуть бути віднесені речі, певним способом виокремлені учасниками правочину з маси однорідних речей. Якщо ж річ визначена тільки кількісно (числом, вагою, мірою) і характеризується ознаками, спільними для всіх речей такого роду, - це річ, визначена родовими ознаками. Отже, об`єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову. У пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Проте, в подальшому позовні вимоги позивачем були уточнені, та останній просив у зв`язку з тим, що витребувати речі від [PERSON] не вбачається можливим, оскільки відповідачка продала дані речі [PERSON] і [PERSON] , а тому фактично просив суд повернути [PERSON] вартість безпідставно набутого майна у розмірі 100000,00 грн. позивачу, а також покласти на відповідача судові витрати. Згідно п.2 ч.3 ст. 1212 ЦК України положення цієї\~глави застосовуються\~також до\~вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння . Відповідно до\~ст.\~1213\~ЦК України\~набувач зобов`язаний\~повернути потерпілому\~безпідставно набуте\~майно в\~натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Таким чином, щодо повернення вартості безпідставно набутого майна у розмірі 100000,00 грн. з відповідачки [PERSON] за придбання меблів та іншого приладдя у спірну квартиру позивачем, суд не знаходить законних підстав, оскільки майно перелічене в позові, яке є предметом спору, не визначено певними індивідуальними ознаками, майно не має кольору, дати виготовлення, матеріал, власні параметри (висота, ширина, довжина), пакувальні, цифрові, номерні та інші характерні позначки тощо, а тому позбавляє можливості перевірити належність його позивачу, а також встановити його вартість, а саме вартість яка б була на момент розгляду справи судом. Також, суд вважає, що позивачем не надано доказів того, що його майно, яке він просив витребувати у [PERSON] , вибуло з його володіння поза його волею та перебувало саме у [PERSON] , та складає загальну вартість 100000,00 грн., які позивач просить стягнути з відповідачки, оскільки після смерті [PERSON] , який помер [INFO] до вселення у спірну квартиру [PERSON] у серпні 2015 року минуло більше двох років. Проте, як вбачається з матеріалів справи позивачем надано видаткові накладні щодо придбання різного роду меблів, а саме ліжка, передпокій, шафа-купе, комплект кухонних меблів, шафа-купе передпокій), що в загальному складає суму у розмірі 20562,00 грн. (т.1 а.с. 94, 95 ,96, 97, 98) але, наявність видаткових накладних із зазначенням адреси доставки, а саме [ADDRESS] не є беззаперечним доказом того, що ці речі перебували там й на момент вселення відповідачки [PERSON] до спірної квартири в серпні 2015 році. Наявний в матеріалах Акт від 27.08.2015 року, який складений директором «Навколо базару» також, не є доказом того, що в його переліку речей містяться саме ті речі, які нібито придбані позивачем до спірної квартири, та знаходяться в ній. Окрім того, як встановлено рішення суду Апеляційного суду Львівської області (справа №465/5033/13-ц) позивач є співвласником трьохкімнатної квартири [ADDRESS] житловою площею 63,6 кв.м. (загальна площа 85,4 кв.м.), у якій він є зареєстрованим разом з іншими членами його сім`ї і, відповідно, у якій за ним зберігається право на проживання. На квартирному обліку у Львівській міській раді, як такий, що потребує покращення житлових умов, позивач не перебуває. Згідно актів, складених працівниками ЛКП „Навколо базару", спірна квартира опечатана працівниками ЛКП „Навколо базару" і зі слів мешканців будинку [ADDRESS] згаданого будинку позивач [PERSON] ніколи не проживав і за реєстрацією у цій квартирі до ЛКП „Навколо базару" ніколи не звертався. Участь позивача у видатках на поховання [PERSON] не може слугувати правовою підставою для визнання за ним права на користування спірним житловим приміщенням. Будь-яких інших доказів того, що [PERSON] був членом сім`ї померлого [PERSON] , які можна було б визнати належними і допустимими, матеріали справи не містять. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях\~12\~і\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. ч. 1, 2 ст.\~77, ч. 2 ст.\~78, ч. 1 ст.\~80 ЦПК України, належними докази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином суд, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог\~\~ [PERSON] про повернення вартості безпідставно набутого майна у розмірі 100000,00 грн. з відповідачки [PERSON] , а тому у їх задоволенні слід відмовити. Будь-який вимог до відповідачів [PERSON] , та [PERSON] позивачем взагалі не заявлено. Представниками відповідачів заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Як роз`яснено у п. 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього. Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. За встановлених обставин, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , та до співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] слід відмовити повністю за недоведеністю. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах\~учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). У зв`язку з тим, що у задоволені позовних вимог відмовлено, судові витрати розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed