Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , Рівненської міської ради, згідно якого просить визнати за нею право власності на 1/2 земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS] , площею 0,0569 га, з кадастровим номером 5610100000:01:042:0248, та припинити право власності [PERSON] , на цю частку земельної ділянки, про що внести відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та її обтяжень. Позовну заяву обґрунтовує тим, що вона є власником 1/2 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке було набуте нею згідно договору дарування від 14 серпня 2003 року, укладеного між [PERSON] (даритель) та [PERSON] (обдарована), посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І. Власником іншої 1/2 частини домоволодіння є відповідач [PERSON] , який набув її за договором міни квартири на будинковолодіння, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філюк В.М.. При цьому, відповідно до пункту 1 Договору дарування, за яким вона набула право власності на 1/2 домоволодіння, за адресою: [ADDRESS] , останнє має наступні характеристики: на земельній ділянці площею 700 кв.м. розташований один дерев`яний житловий будинок, житловою площею 49,3 кв.м., загальною площею 74 кв.м., позначений в плані літерою А-1 та надвірні будівлі: Б-1 - сарай; б - сарай; В навіс, №1 - огорожа. На момент набуття права власності відповідачем у 2002 році та нею у 2003 році на відповідні частини домоволодіння, право на земельну ділянку, на якій воно знаходилося, оформлене та зареєстроване не було. Повідомляє, що з відповідачем, перебуваючи в шлюбі з 05 жовтня 1991 року, набули право власності на домоволодіння в рівних частинах та тривалий час проживали в ньому сім`єю, вели спільне господарство та користувались земельною ділянкою, для обслуговування належних їм житлового будинку, господарських будівель та споруд, що є складовими домоволодіння. Однак, після розлучення, у 2021 році, вона дізналась, що ще у 2006 році відповідачем було оформлено та зареєстровано право власності та право оренди на земельну ділянку по [ADDRESS] , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Проте права на земельну ділянку були оформлені не на двох дійсних співвласників домоволодіння, а на відповідача та його матір [PERSON] , колишню власницю 1/2 домоволодіння. 21 грудня 2006 року Рівненською міською радою, на підставі рішення Рівненської міської ради №66 від 13 липня 2006 року, було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №270530 від 21 грудня 2006 року, згідно з яким земельна ділянка, що знаходиться в [ADDRESS] , площею 0,0569 га, з кадастровим номером 5610100000:01:042:0248, передана в спільну сумісну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд [PERSON] та [PERSON] . Водночас, згідно рішення Рівненської міської ради №67 від 14 липня 2006 року, за заявою [PERSON] , на підставі договору міни квартири на будинковолодіння від 13 червня 2002 року (р. №4112) [PERSON] та [PERSON] була надана земельна ділянка, площею 132 кв.м. на [ADDRESS] , в оренду строком на 10 років, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд без права спорудження на ній капітальних будівель і споруд, посадки багаторічних насаджень та з правом дострокового вилучення для потреб міста. З технічної документації із землеустрою щодо складання Державного акта на право спільної сумісної власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та оформлення права оренди строком на 10 років [PERSON] та [PERSON] , [ADDRESS] , виготовленої КП «Графос» при управління містобудування і архітектури 20 жовтня 2006 року і отриманої в ГУ Держгеокадастру у Рівненській області 13 березня 2023 року на адвокатський запит адвоката Шевчук Г.Є., слідує, що виготовлення цієї технічної документації відбувалось за заявами [PERSON] як власника частини домоволодіння, придбаного ним на підставі договору міни квартири на будинковолодіння від 13 червня 2002 року. З наведеного випливає, що земельні ділянки на [ADDRESS] , були передані у власність та в оренду [PERSON] та [PERSON] на підставі відповідних рішень Рівненської міської ради для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. При цьому, [PERSON] свідомо надав неправдиву інформацію щодо іншого співвласника домоволодіння, вказавши замість дійсної співвласниці його дружини [PERSON] , колишню власницю - його матір [PERSON] . Вона з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 1991 року, який, за заявою відповідача був розірваний в судовому порядку за рішенням Рівненського міського суду від 26 липня 2021 року у справі №569/12649/21, яке набрало законної сили 26 серпня 2021 року. Перебуваючи в шлюбі з відповідачем вона не могла передбачити та припустити, що її чоловік, оформляючи право власності на землю під їх спільним домоволодінням свідомо надасть недостовірну інформацію до землевпорядної організації, а також до Рівненської міської ради щодо іншого співвласника нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, яка приватизується, і знаючи що його матір подарувала його дружині 1/2 домоволодіння ще у 2003 році, вкаже співвласницею нерухомого майна свою матір [PERSON] , замість його дружини [PERSON] . Оскільки при переході права власності на 1/2 частку домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вона набула право власності на земельну ділянку під цим об`єктам нерухомості та необхідну для його обслуговування, вона як власник має право вимагати визнання за нею права власності на 1/2 земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS] , площею 0,0569 га. Крім того зазначає, що про усі порушення її земельних прав вона довідалась лише весною 2022 року під час її короткотривалого приїзду в Україну. Ухвалою суду від 24.07.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Представником відповідача 2 17.08.2023 подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову, оскільки Рівненська міська рада є неналежним відповідачем у цій справі. Ухвалою Рівненського міського Рівненської області від 19.10.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні 06.02.2024 позов підтримала у повному обсязі. Представник відповідача 1 у судовому засіданні 06.02.2024 щодо задоволення позову заперечив у повному обсязі, у зв`язку з тим, що останній є безпідставним та необґрунтованим. Також вказав, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з таким позовом. У судовому засіданні 06.02.2024 представник відповідача 2 просив суд відмовити у задволенні позову, з підстав викладених у відзиві. Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи і наявні у них докази, суд встановив таке. 14 серпня 2003 року [PERSON] за договором дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І., зареєстрований в реєстрі за №3847, подарувала належну їй 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , а [PERSON] прийняла в дарунок вказану частину домоволодіння. 13 липня 2006 року Рівненська міська рада прийняла рішення №66 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність, внесення змін до рішень Рівненської міської ради та скасування їх окремих пунктів» відповідно до якого, зокрема, вирішила передати у приватну власність [PERSON] та [PERSON] безоплатно земельну ділянку для обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, площею 569 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 13 липня 2006 року Рівненська міська рада прийняла рішення №67 «Про надання в оренду земельних ділянок та скасування окремих пунктів рішень Рівненської міської ради» відповідно до якого, зокрема, вирішила на підставі договору міни квартири на будинковолодіння від 13 червня 2002 року (р. №4112) надати [PERSON] та [PERSON] в оренду строком на десять років земельну ділянку площею 132 кв.м. на [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, без права спорудження на ній капітальних будівель і споруд, посадки багаторічних насаджень та з правом її дострокового вилучення для потреб міста. 31 серпня 2006 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до КП «Графос» із заявами про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на землю та по оформленню права оренди земельної ділянки по [ADDRESS] , та на підставі їх заяв і рішень Рівненської міської ради КП «Графос» була виготовлена Технічна документація із землеустрою щодо складання Державного акта на право спільної сумісної власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та оформлення права оренди строком на 10 років [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS] . 21 грудня 2006 року [PERSON] та [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №270530, відповідно до якого вони є власниками земельної ділянки площею 0,0569 га, яка розташована по [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5610100000:01:042:0248. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №39380365 від 19 червня 2015 року 16 червня 2015 року зареєстровано право спільної часткової власності [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 14 серпня 2003 року, та [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору міни від 13 червня 2002 року. Позивач вказує, що при переході права власності на 1/2 частку домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вона автоматично набула право власності на земельну ділянку під цим об`єктам нерухомості, і вона як власник має право вимагати визнання за нею права власності на 1/2 земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS] , площею 0,0569 га. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За приписами ст. ст.317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Позивач стверджує, що на спірній земельній ділянці знаходиться 1/2 частка належного їй житлового будинку, на яку вона набула право власності за договором дарування, і відповідно до положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, до неї також автоматично перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розміщена ця частка будинку. Разом з тим, слід зазначити, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України). Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За приписами ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав», при вирішенні спорів про право власності на земельну ділянку суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 Земельного кодексу Української РСР (далі ЗК Української РСР) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження. Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд, неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК Української РСР закон передбачав автоматичний перехід права власності або право користування на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції, яка була чинною з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року (до набрання чинності Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям ЦК України»), при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. При цьому, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України, висловлений у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Відповідно до частини першої статті 79 ЗК України, земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. У постанові від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що за відсутності в попереднього власника належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення статей 120 ЗК України, 377 ЦК України в частині переходу прав на земельну ділянку до нового власника в тому ж обсязі застосуванню не підлягають. Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 173/1744/19, за правилами статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до набувачів будівлі переходять права на земельну ділянку, на якій вона розташована, у тих обсягах, які були у попереднього власника. Відповідно, сам факт набуття права власності на будинок не може бути достатньою підставою для висновку про набуття особою у власність земельної ділянки. Суд зазначає, що на момент укладення договору дарування [PERSON] належним чином оформлених прав на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно, та яка необхідна для його обслуговування, не мала, земельна ділянка перебувала у комунальній власності, а тому позивач автоматично не набула права власності чи права користування спірною земельною ділянкою. Крім того, після отримання в дар житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами позивач не вчинила жодних дій з оформлення відповідного речового права, які б свідчили про завершення юридичного складу набуття повноважень власника чи користувача земельної ділянки, - не зверталася до відповідного органу місцевого самоврядування - Рівненської міської ради з клопотанням про передачу їй у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить їй на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 124або 128 ЗК України. З огляду на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами права власності на 1/2 частки земельної ділянки, що знаходиться [ADDRESS] , площею 0,0569 га, з кадастровим номером 5610100000:01:042:0248, право власності на 1/2 якої вона просить визнати, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог до відповідача 1 - [PERSON] . Крім того, щодо позовних вимог позивача до відповідача 2 - Рівненської міської ради, слід вказати таке. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 303/6418/19 (провадження № 61-16790св20) зазначено, що неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) зазначив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Суд наголошує, що при зверненні до суду позивач вказала співвідповідачем Рівненську міську раду, проте позовна вимога не стосується повноважень Рівненської міської ради, а підстави позовної заяви не містять посилань про те, яку норму права порушив відповідач 2. З огляду на те що позивач звернулися з позовом до Рівненської міської ради, як до неналежного відповідача, суд дійшов висновку про необгрунтованість вимог до відповідача 2. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, з сукупності викладеного вище слідує, що позовні вимоги є необґрунтованими, обставини покладенні в основу позову не підтверджуються долученими до позову доказами, а позивачем не надано суду інших доказів на підтвердження обґрунтованості позову, тобто позов є необґрунтованим, а відтак не підлягає задоволенню. Щодо посилань представника відповідача 1 на пропуск позивачем строків позовної давності суд зазначає таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом частини першої ст.261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Враховуючи необґрунтованість позовних вимог, позовна давність в цьому випадку не застосовується, оскільки в заявлених позовних вимогах судом відмовляється по суті, і сплив позовної давності (за вказаних обставин) не впливає на суть винесеного рішення.

Outcome: dismissed