Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1425 га, з кадастровим номером: 3220610100:01:012:0067, яка знаходиться по [ADDRESS] ; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір та витрати пов`язані із наданням правничої допомоги. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що рішенням Богуславського районного суду Київської області\~ від 15.10.2019 по справі № 358/1001/19, задоволено позов [PERSON] про стягнення з [PERSON] боргу за борговою розпискою від 21.10.2018, та стягнуто з останньої 1 231,46 долар США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15 жовтня 2019 року еквівалентно 30 207 (тридцяти тисячам двісті семи) гривням 71 коп. та 768 гривень 40 коп. судового збору. Вказане рішення боржниця [PERSON] в добровільному порядку не виконала, у зв`язку з чим позивачкою було отримано виконавчий лист, який направлено на примусове виконання до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського Олександра Анатолійовича, де було відкрито відповідне виконавче провадження. Згідно з постановою приватного виконавця від 14.08.2023 [PERSON] в рахунок погашення боргу за виконавчим листом № 358/1001/19, виданим Богуславським районним судом Київської області, передано у власність земельну ділянку площею 0.1425 гектарів з кадастровим номером: 3220610100:01:012:0067, яка знаходиться по [ADDRESS] на загальну суму 43 430,10 гривень. Відповідно до акту державного виконавця про передачу стягувачеві майна, не реалізованого на прилюдних торгах від 14.08.2023, зазначене нерухоме майно було передано позивачу. При цьому, згідно постанови приватного виконавця Валявського О.А. про внесення змін та доповнень від 24.08.2023, приватним виконавцем внесено зміни до постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та Акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 14.08.2023 за № 69594411 (яка є їх невід`ємною частиною) вказавши вірну адресу земельної ділянки площею 0,1425 га, кадастровий номер: 3220610100:01:012:0067, а саме: [ADDRESS] . При зверненні позивача до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Вашеки Сергія Володимировича, з метою реалізації своїх майнових прав на зазначене нерухоме майно, позивачкою було отримано відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з невідповідністю вказаної адреси у поданих документах. При цьому, позивачка вказує, що вона у визначеному законом порядку набула право власності на вказане вище майно, проте не може оформити своє право власності в позасудовому порядку та враховуючи вказані вище факти, вважає, що визнання за нею цього права власності не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Представник позивачки [PERSON] подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути без участі представника, а також зазначила що позовні вимоги підтримує і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] в судове засідання на 25 січня 2024 року повторно\~ не з`явилася і не повідомила суд про причини неявки, хоч належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. Згідно відповіді № 261725 від 09.10.2023 з Єдиного Державного демографічного реєстру вбачається, що місце проживання відповідачки [PERSON] , [INFO] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24). Із рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що адресовані повістки про виклик до суду за адресою її місця проживання: [ADDRESS] , повернуті до суду з відміткою працівника поштового зв`язку - "Адресат відсутній за вказаною адресою". Тобто відповідачка, будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце судового засідання в судове засідання не з`явилася, не повідомила суд про причини неявки та у встановлений судом строк не надіслала відзив на позовну заяву. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Оцінюючи наведені у справі аргументи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставин, об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 21 жовтня 2018 року між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики згідно якого [PERSON] отримала в борг у [PERSON] гроші у розмірі 1 200 доларів США зі строком повернення до 30.11.2018. 10 липня 2019 року [PERSON] звернулася до Богуславського районного суду Київської області\~ із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Заочним рішенням Богуславського районного суду Київської області\~ № 358/1001/19 від 15 жовтня 2019 року задоволено позов [PERSON] про стягнення з [PERSON] боргу за борговою розпискою від 21.10.2018, та стягнуто з останньої 1231,46 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15 жовтня 2019 року еквівалентно 30207 (тридцяти тисячам двісті семи) гривням 71 коп. та 768 гривень 40 коп. судового збору (а.с.8-9). 15 листопада 2019 року заочне рішенням Богуславського районного суду Київської області\~ № 358/1001/19 від 15.10.2019 набрало законної сили. На виконання зазначеного рішення суду 18 листопада 2019 року Богуславським районним судом Київської області\~ видано виконавчий лист №358/1001/19\~ про стягнення з стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за борговою розпискою від 21.10.2018, який був пред`явлений до виконання до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського Олександра Анатолійовича. 18 листопада 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Валявським О.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №69594411 з примусового виконання виконавчого листа № 358/1001/19, виданого 18.11.2019. В ході проведення виконавчих дій приватним виконавцем було виявлено нерухоме майно боржника [PERSON] , а саме: земельна ділянка площею 0,1425 га, з кадастровим номером: 3220610100:01:012:0067, яка знаходиться по [ADDRESS] . Вказане майно було описано та проведено його оцінку і передано на реалізацію до Системи ПРОЗОРО, однак дане майно не було реалізоване, що підтверджується листом\~ приватного виконавця виконавчого округу Київської області Валявського О.А. за № 69594411 від 28.07.2023 (а.с.10, 13-16). 14 серпня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Валявським Олександром Анатолійовичем у виконавчому провадженні ВП №69594411 з примусового виконання виконавчого листа № 358/1001/19 винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, згідно якої в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 358/1001/19\~ виданим Богуславським районним судом Київської області 18.11.2019 року стягувачу [PERSON] передано наступне майно: земельну ділянку площею 0,1425 га, з кадастровим номером: 3220610100:01:012:0067, яка знаходиться по [ADDRESS] на загальну суму 43 430,10 гривень (а.с.11). Згідно Акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, яким передано у власність стягувачу [PERSON] нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,1425 га, з кадастровим номером: 3220610100:01:012:0067, яка знаходиться по [ADDRESS] , на загальну суму 43 430,10 гривень, що належить боржнику [PERSON] . У вказаному Акті про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу зазначено, що майно, а саме: земельна ділянка площею 0,1425 га, з кадастровим номером: 3220610100:01:012:0067, яка знаходиться по [ADDRESS] не реалізована на чотирьох електронних торгах, стягувач виявив бажання у своїй заяві від 07 серпня 2023 року залишити нереалізоване майно за собою в рахунок погашення боргу. Згідно постанови приватного виконавця Валявського О.А. про внесення змін та доповнень від 24 серпня 2023 року, приватним виконавцем внесено зміни до постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та Акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 14.08.2023 за № 69594411 (яка є їх невід`ємною частиною) вказавши вірну адресу земельної ділянки площею 0,1425 га, кадастровий номер: 3220610100:01:012:0067, а саме: [ADDRESS] (а.с.19). З метою оформлення права власності на вказане нерухоме майно, позивачка звернулася до приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Вашеки Сергія Володимировича, однак їй було відмовлено у видачі їй свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону), якщо прилюдні торги (аукціон) не відбулися на земельну ділянку, площею 0,1425 га, кадастровий номер: 3220610100:01:012:0067, у зв`язку з невідповідністю вказаної адреси у поданих документах, що підтверджується постановою приватного нотаріуса\~ № 109/02-31 від 12.09.2023 (а.с. 20). Як вбачається з архівної, належним чином завірені копію договору дарування земельної ділянки №549 від 25 квітня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Київської області Білик М.В., витребуваного від Київського обласного Державного нотаріального архіву на підставі ухвали суду від 26.12.2023, власником земельної ділянки площею 0,1425 га, з кадастровим номером: 3220610100:01:012:0067, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства,\~ яка знаходиться по [ADDRESS] , є [PERSON] (а.с. 48-49). Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення, виходячи з наступних обставин, які були встановлені судом під час розгляду справи по суті. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України), так і інші юридичні факти (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. З огляду на приписи статей 32, 52 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Відповідно до ч. 1 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною. В постанові Верховного Суду України від 24.10.2012 (справа № 6-116цс12), Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України зазначила, що правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України. Разом з тим Закон України «Про виконавче провадження» допускає, що реалізація арештованого майна на прилюдних торгах може не відбутися. Відповідно до частин 6-9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» у разі нереалізації майна на третьому електронному аукціоні виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третього електронного аукціону або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. З огляду на зазначене, передбачена статтею 61 Закону України «Про виконавче провадження» процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України). Згідно з пунктами 2, 3 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, на підтвердження права на спадщину, права власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, повноважень виконавця заповіту, про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, а також посвідчення фактів, що фізична особа є живою, про перебування її у певному місці, про прийняття на зберігання документів, про передачу заяви видаються відповідні свідоцтва. Однак, на звернення позивачки [PERSON] , постановою приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Вашеки С.В. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону), якщо прилюдні торги (аукціон) не відбулися на земельну ділянку площею 0,1425 га, з кадастровим номером: 3220610100:01:012:0067, у зв`язку з невідповідністю вказаної адреси у поданих документах. Відтак, незважаючи на винесення приватним виконавцем постанови\~ та Акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 14.08.2023, позивачка не змогла реалізувати своє право на оформлення права власності на майно, зазначене у постанові приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, із змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності. Суб`єктом вимог про визнання права власності може бути будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України, є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 334/16879/15-ц. Системний аналіз наведених положень свідчить про те, що набуття права власності на певні об`єкти передбачає наявність юридичного складу, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Виходячи зі змісту частини 1 статті 27 Закону України № 1952 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», документами, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно, зокрема, є: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дублікат; свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; свідоцтво про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; видане нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікати; свідоцтво про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат; свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дублікат; рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державного акт на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди; заповіт, яким установлено сервітут на нерухоме майно; рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; договір, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; акти приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Згідно постанови Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 року у справі №680/214/16 та від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 зроблено правовий висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18. Судом установлено, що у добровільному порядку відповідачка [PERSON] не виконала свої зобов`язання перед позивачкою, згідно заочного рішення Богуславського районного суду Київської області № 358/1001/19 від 15.10.2019. Так, підсумовуючи наведене, зважаючи на те, що на майно, зазначене у постанові приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 14.08.2023 року, а саме - земельну ділянку площею 0,1425 га, з кадастровим номером: 3220610100:01:012:0067 [PERSON] набула право власності, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, та оскільки позивачка позбавлена в інший спосіб захистити своє порушене право, суд доходить висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задовольнянню. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Таким чином, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , тому з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 073 грн. 60 коп. Оскільки стороною позивачки не надані докази на підтвердження судових витрат, які були понесені на правничу допомогу адвоката, то як наслідок відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення із відповідачки таких витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved