Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

В липні 2023 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Кучеряву Т.Ю. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб, зареєстрований між ним і відповідачем, та визначити місце проживання сина разом з ним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що подружні відносини між ним та відповідачем [PERSON] фактично припинені, сімейне життя не склалось через протилежні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, втрату почуття взаємної поваги. Позивач вважає, що збереження сім`ї неможливе. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На теперішній час позивач та відповідач не проживають разом, не ведуть спільного господарства, з моменту розриву відносин син проживає разом з батьком. Позивач має бажання і намір проживати разом з сином однією сім`єю. Він дбає про фізичний та емоційний стан дитини, займається його харчуванням, навчанням, лікуванням, матеріально забезпечує. За місцем своєї реєстрації та фактичного проживання позивач створив всі необхідні умови для комфортного і безпечного проживання разом з сином. Мати дитини не має часу для виховання дитини і не заперечує проти його проживання з батьком. Позивач за місцем реєстрації і роботи характеризується позитивно, не зловживає спиртними напоями, має постійний дохід, є власником нерухомості, між ним та сином добре налагоджений психологічний контакт. Посилаючись на викладене, [PERSON] просить суд: розірвати шлюб між ним та відповідачем [PERSON] ; визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком за місцем його реєстрації. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24.07.2023 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено її розгляд у підготовчому судовому засіданні; витребувано у Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради письмовий висновок щодо даного спору. 29.11.2023 від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на позовну заяву, згідно якої вона визнає позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, проте заперечує проти визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки вважає, що дитині буде краще з матір`ю. Зазначає, що не має можливості забрати сина зараз, проте планує в майбутньому влаштувати побутові умови та забрати його до Польщі, де вона зараз проживає. 14.12.2023 на адресу суду від Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради надійшов висновок про недоцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Кучерява Т.Ю. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, повідомлялась судом про розгляд справи належним чином, в запереченні на позовну заяву повідомляла, що не може прибути в суд, оскільки проживає в Польщі, проти розірвання шлюбу не заперечує. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлений судом про розгляд справи належним чином, неодноразово від нього надходили заяви про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] (до укладення шлюбу - [PERSON] ) перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.10.2016 (а.с. 23). Із позовної заяви встановлено, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені та подальше їх спільне життя як подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам. Шлюб між сторонами зареєстрований 07.10.2016 Центральним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис № 656, що підтверджено свідоцтвом про шлюб. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги статті 110 цього Кодексу. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (статті 110 СК України). Відповідно до частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно положень ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині вимог про розірвання шлюбу. Від спільного проживання [PERSON] та [PERSON] мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с. 24). Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва від 04.07.2023 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25). Малолітній [PERSON] , [INFO] , а також його мати [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 26, 42). Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.10.2021 [PERSON] на праві приватної власності належить кв. [ADDRESS] (а.с. 27-28). Також згідно відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.07.2023 кв. [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та його батькам - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 29-30). У відповідності до повідомлення про суми нарахованого доходу та утриманих і сплачених податків вбачається, що в період з 01.01.2021 по 01.04.2023 [PERSON] офіційно та постійно працює, має стабільний заробіток (а.с. 31-36). Декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, від 11.08.2023 № 0001-6032-РТАО, укладена з батьком дитини [PERSON] (а.с. 59). В період з 07.08.2023 по 11.08.2023 [PERSON] знаходився із сином [PERSON] на лікарняному (а.с. 60-61). Позивач оформив сина [PERSON] до дошкільного навчального закладу № 142 - відповідно до електронного направлення (а.с. 165). Згідно довідки ФОП [PERSON] від 18.09.2023 [PERSON] відвідує дитячий садок у ДЦ "Піраміда знань від А до Я". Дитину приводить і забирає виключно тато (а.с. 86). У відповідності до копії паспорту відповідача [PERSON] для виїзду за кордон, відповідач виїхала за межі України 30.09.2023м (а.с. 110). Зі змісту наданого нею відзиву вбачається, що наразі вона проживає в Республіці Польща, можливості для проживання дитини разом з нею немає. Позивач офіційно працює, має стабільний дохід, в зв`язку з чим має матеріальну можливість утримувати дитину. [PERSON] на праві власності належить нерухоме майно. Неповнолітній [PERSON] навчається в дитячому садочку, облікований в медичних установах, між ним та батьком встановлено міцний психологічний зв`язок. Відповідач [PERSON] проживає окремо (перебуває за кордоном), протягом тривалого часу до звернення позивача до суду вона самоусунулась від виконання батьківських обов`язків відносно свого сина, не надавала коштів на його утримання. Згідно Висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 12.12.2023 з січня 2023 року [PERSON] проживає разом з батьком за адресою [ADDRESS] . 20.05.2023 спеціалістами Служби у справах дітей Адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради обстежено умови проживання малолітнього [PERSON] і встановлено, що для дитини створені всі умови для проживання, повного і всебічного розвитку. Хлопчик має окрему кімнату у двокімнатній квартирі, ліжко, місце для ігор, особисті речі на всі пори року, продукти харчування. 21.09.2023 спеціалісти служби у справах дітей Адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради відвідали адресу реєстрації матері дитини ( [ADDRESS] , яка повідомила, що її дома зараз немає, вона подорожує по Західній Україні, це її особисте життя, та пообіцяла надіслати на адресу служби пояснення щодо місця проживання сина [PERSON] . 25.10.2023 спеціалісти служби у справах дітей Адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради повторно відвідали вищезазначену адресу, двері ніхто не відчинив, на телефонний дзвінок ніхто не відповів. Згідно соціально-психологічного висновку Миколаївського міського центру соціальних служб від 23.10.2023, фахівцями центру неодноразово, 11.10.2023, 18.10.2023, було здійснено відвідування сім`ї [PERSON] , але вдома нікого не було. На залишені інформаційні повідомлення з проханням звернутись до центру ніхто не відреагував та до теперішнього часу не звернувся. На неодноразові телефонні дзвінки спеціалістів жінка не відповідала. 02.10.2023 фахівцями центру здійснено відвідування [PERSON] за місцем проживання, під час якого стало відомо, що в квартирі дотримуються санітарно-гігієнічних норм, чисто та прибрано. Для [PERSON] облаштоване спальне місце та створені належні умови для гармонійного розвитку дитини. Підстави, які б перешкоджали батькові виконувати обов`язки щодо виховання та догляду за дитиною фахівцями центру не виявлено. У зв`язку з тим, що мати ухиляється від покладених на неї обов`язків утримувати сина, 01.11.2023 судовим наказом Ленінського районного суду м. Миколаєва стягнуто з неї аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON] в розмірі 1/4 частини від всіх видів її заробітку (доходу). У Висновку органу опіки та піклування Миколаївської міської ради зазначено, що мати самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо дитини. Громадян [PERSON] та [PERSON] було запрошено на комісію з питань захисту прав дитини виконкому Миколаївської міської ради, яка відбулась 23.11.2023. На засіданні комісії був присутній лише батько дитини, мати проживає за кордоном. При цьому орган опіки та піклування Миколаївської міської ради прийшов до висновку, що у зв`язку з відсутністю спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, з урахуванням свідомої поведінки матері щодо дитини, яка підпадає під ст. 164 СК України (Підстави позбавлення батьківських прав), комісія вважає недоцільним визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з окремою думкою. Згідно витягу з Рішення засідання комісії з питань захисту прав дитини виконкому Миколаївської міської ради № 30 від 23.11.2023 секретар комісії Хижняк Т. Висловила наступну окрему думку: "Між батьками дійсно відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, але не через їх спільну домовленість, яка підтверджена відповідним документом чи позицією, висловленою матір`ю особисто на засіданні комісії/суду, а наявною байдужістю матері до дитини. На цей час єдиним представником дитини на території України є батько, який не може вживати необхідних заходів соціального захисту дитини без згоди іншого з батьків. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є тривалим процесом, рішення комісії обмежує можливість дитині в своїй країні відчувати себе в повній безпеці» (а.с. 188-190). Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 цього Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Місцем проживання дитини є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частин 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку (постанова Верховного Суду (КЦС) від 14.02.2019 в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18). Дитина не може бути передана для проживання тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Частиною 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, параграф 76). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, параграф 54). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до вимог статті 19 СК України при розгляді спорів, зокрема, щодо визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається з наданого Висновку, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає за недоцільне визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , оскільки мати свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків щодо дитини та в її діях наявні підстави для застосування ст. 164 СК України (Підстави позбавлення батьківських прав). Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини друга статті 77 ЦПК України). Згідно частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про недоцільність визначення місця проживання дитини не містить достатніх фактичних даних щодо відсутності необхідності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком. Натомість в ньому зазначено про свідому винну поведінку [PERSON] , направлену на ухилення від виконання батьківських обов`язків. Окрім того, відповідно з частинами 5, 6 статті 19 СК України, вказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду; суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що за місцем свого проживання [PERSON] створив сину всі належні умови для повноцінного розвитку та виховання, дитина відчуває постійну турботу та любов, навчається, має друзів, звикле для нього оточення. Враховуючи всі зазначені обставини, сталі сімейні та соціальні зв`язки, які склались у дитини за місцем проживання з батьком, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дитини, а також належне та відповідальне ставлення [PERSON] до виконання батьківських обов`язків, суд вважає, що визначення на теперішній час місця проживання неповнолітнього [PERSON] з батьком максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному його вихованню та розвитку у звичному для нього середовищі. При цьому суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування про те, що між батьками дитини відсутній спір щодо визначення місця його проживання, оскільки у відзиві на позовну заяву [PERSON] особисто зазначила, що має намір в майбутньому забрати дитину до себе до Республіки Польща та підтвердила, що станом на теперішній час умови для проживання дитини разом з нею матір`ю не створені. Та обставина, що орган опіки піклування в несвідомій поведінці матері вбачає підстави для позбавлення її батьківських прав, а тому не вважає за необхідне визначати місце проживання дитини разом з батьком, суперечить найвищим інтересам дитини, оскільки в разі відсутності належних правових підстав (зокрема відсутності рішення суду про визначення місця проживання дитини разом з ним) батько позбавлений можливості одноосібно (приймаючи до уваги відсутність матері на території України) приймати рішення щодо важливих обставин життя дитини: надання необхідних медичних послуг; влаштування до навчальних закладів; реєстрацію місця проживання; перетин державного кордону в умовах воєнного стану, тощо. Крім того, вимог про позбавлення [PERSON] батьківських прав позивачем не заявлено, суд здійснює судочинство виходячи з принципу диспозитивності судового процесу. За таких обставин, суд вважає за необхідне не погодитись з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини та порушує права позивача на розгляд заявлених ним вимог про визначення місця проживання дитини. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині вимог про визначення місця проживання неповнолітнього сина разом з ним підлягає задоволенню. На підставі положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в сумі 2 147,20 грн.

Outcome: approved