Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

Представник позивача адвокат Федченко В.В., якій діє в інтересах позивача [PERSON] звернувся до Богуславського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , в якому просить суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання дитини доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 грудня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 31.12.2020 року, від якого вони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки вони мають діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю, та життя внаслідок чого вони припинили ведення спільного господарства та спільно не проживають з квітня 2022 року, а їх шлюб фактично припинив існування. З урахуванням наведеного позивач вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе і суперечить її інтересам. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Крім того, позивач вказує на те, що їх з відповідачем спільна дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач на постійній основі участі у житті дитини не приймає, не опікується долею дитини, не приймає участі у її вихованні, не забезпечує матеріально, не приймає будь-якої участі у її житті. Відповідач проходить військову службу в Збройних силах України, а тому позивач вважає, що він спроможний сплачувати аліменти на утримання своєї дитини, які вона просить стягнути з нього в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку та доходу, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і до повноліття дитини. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 19 грудня 2023 року справу розподілено головуючому судді Романенко К.С. Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 25 грудня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, а відповідачу також копію позовної заяви з додатками, які отримала 05 січня 2024 року мати відповідача [PERSON] особисто, що підтверджується її підписом на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення № 0600241438217. 18 січня 2024 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву. У даному відзиві відповідач не заперечував проти позовних вимог про розірвання шлюбу. Позовні вимоги про стягнення аліментів відповідач визнав частково, вказавши, що обставини, викладені позивачем щодо того, що він не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, не відповідають дійсності. Зазначив, що у період з березня 2022 по жовтень 2023, тобто за 20 місяців ним добровільно сплачувалися грошові кошти на утримання дитини в розмірі 5 888,00 грн. щомісячно. Крім того, відповідач вказав на те, що перебуває у ВЧ [NUMBER] за місце знаходженнням у м. Києві у якості мобілізованого ЗСУ та його матеріальне забезпечення не дозволяє сплачувати аліменти в розмірі, про який просить позивачка. Крім того, у нього є обов`язок щодо утримання його матері [PERSON] , [INFO] , яка через свій похилий вік та стан здоров`я потребує матеріальної допомоги та постійного стороннього догляду та піклування. З урахуванням вказаних обставин, відповідач вважає, що вимога позивача про стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини його доходів не відповідає вимогам чинного законодавства. Посилаючись на викладені обставини, відповідач просить вимоги про розірвання шлюбу задовольнити повністю, вимоги про стягнення з нього аліментів задовольнити частково, стягнувши з нього аліменти на утримання доньки в розмірі 1/5 частини його заробітку доходу, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення нею повноліття. 02 лютого 2024 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якому позивачка вважає заперечення відповідача безпідставними і такими, що не мають значення для вирішення справи. 09.02.2024 відповідач [PERSON] надіслав на адресу суду клопотання про долучення до матеріалів справи акту № 113 обстеження умов проживання від 20.12.2023 за адресою [ADDRESS] , на підтвердження що його непрацездатна мати [PERSON] проживає разом з ним та перебуває під його піклуванням та на його утриманні. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від сторін до суду не надходили. З`ясувавши доводи та аргументи сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на таке. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 31 грудня 2020 року Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 1709. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 02 лютого 2022 року Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 233. Також, судом встановлено, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем по справі припинені, спільне господарство не ведеться, з квітня 2022 року сторони проживають окремо, відновлення подружніх відносин та збереження сім`ї неможливе. Згідно із ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із ч. 5 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Аналогічна позиція викладена і в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року 'Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя', де зазначено що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умов, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року), кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до вимог ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Приймаючи до уваги заяви сторін та те, що має місце припинення подружніх стосунків, що виключає відновлення колишніх сімейних відносин, суд вважає, що шлюб між сторонами існує формально, вони не підтримують сімейні стосунки, сім`я сторін розпалась остаточно і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, а тому позовну заяву в частині вимог про розірвання шлюбу необхідно задовольнити. Що стосується вимог позивача про стягнення аліментів, то суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, і даний факт визнано сторонами, що малолітня дитина сторін проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що відповідач проживає окремо, в добровільному порядку регулярної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Відповідач у відзиві заперечував твердження позивача щодо його ухилення від сплати аліментів та визнав позовні вимоги в розмірі 1/5 частини його заробітку, вказуючи на наявність на його утриманні непрацездатної матері. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено судом, малолітня дитина сторін проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач є працездатним, проходить військову служу, а тому суд вважає, що він спроможний сплачувати позивачу аліменти на утримання дитини. Доказів того, що за станом здоров`я та матеріального становища відповідач не може сплачувати аліменти на утримання своєї дитини, суду не надано. Відповідно до роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню, суд відхиляє посилання відповідача в обґрунтування його заперечень на обов`язок щодо утримання його матері, оскільки відсутні докази щодо розміру її пенсії, що не дозволяє визначити її майновий стан, а також відсутні докази перебування її на утриманні відповідача. З акту обстеження умов проживання за адресою [ADDRESS] від 20.12.2023 вбачається, що за цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації [PERSON] , мати відповідача, [PERSON] (з 24.02.2022 року перебуває в лавах ЗСУ) та [PERSON] сестра відповідача (фактично не проживає за місцем реєстрації) Результат бесіди, далі мова оригіналу «відповідно до проведеної бесіди бабуся дитини не заперечує проти проживання малолітньої онуки [PERSON] , [INFO] в її будинку». З огляду на вказане вище суд вважає, що акт обстеження умов проживання, не є належним доказом, який підтверджує те, що мати [PERSON] перебуває під піклуванням та на утриманні відповідача [PERSON] . За таких обставин суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів є необхідним і достатнім для нормального розвитку і утримання дитини, а тому частково задовольняє позовні вимоги. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Інші доводи сторін на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позову в повному обсязі чи відмови в іншій частині не дають. Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З урахуванням вказаної норми, аліменти підлягають стягненню з 19.12.2023 року. Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн., а також на користь позивача з відповідача судовий збір у розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 3, 5, 13, 81, 82, 141, 211, 223, 217-242, 258-259, 268, 272-273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial