Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду\~з вищезазначеним позовом, в якому просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №154-2, зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа нерухомості» (Черкаська філія) від 08 липня 1996 року, укладений між ЗАТ «Фінансово-інвестиційною компанією «Економ-Інвест, Ко» як продавцем та [PERSON] як покупцем. В обґрунтування позову зазначила, що 08 липня 1996 року між ЗАТ «Фінансово-інвестиційною компанією «Економ-Інвест, Ко» та позивачкою \~ [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу договір нерухомого\~майна №154-2. Згідно купівлі-продажу договір нерухомого майна №154-2, укладеного на Товарній біржі «Українська біржа нерухомості», [PERSON] як покупець, придбала у ЗАТ «Фінансово-інвестиційна компанія «Економ-Інвест, Ко» чотирьохкімнатну квартиру, загальною\~площею 82,1 кв.м., житловою площею 48,10 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний Договір купівлі-продажу зареєстрований на Товарній біржі «Українська біржа нерухомості» за реєстровим номером №154-2 та зареєстрований Комунальним підприємством "Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за номером запису №1009 в книзі 9. Відповідно до п.4 вищевказаного Договору купівлі-продажу, квартиру було продано за 2\~146\~800\~000 карбованців, які продавець отримав від покупця повністю до підписання даного Договору. На виконання п.7 Договору купівлі-продажу продавець звільнив квартиру від своїх речей та передав ключі від неї. Рішенням Соснівського районного суду від 22.12.1997 року визнано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , та відповідно до довідки КП «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» зареєстроване за останньою. Постановою президії Черкаського обласного суду від 09.04.1998 дане рішення було скасовано та справо передано на новий судовий розгляд. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 30.03.1999 позов задоволено частково визнано недійсним договір купівлі-продажу від 21.06.1996 року квартири [ADDRESS] , в решті позовних вимог відмовлено. Ухвалою Черкаського обласного суду від 15.09.1999 року рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 30.03.1999 року скасовано, справу направлено на новий розгляд в той же суд в тому складі. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 26.12.2000 позов задоволено частково визнано недійсним договір купівлі-продажу від 21.061996 квартири [ADDRESS] , в решті позовних вимог відмовлено. Ухвалою Черкаського обласного суду від 23.05.2001 рішення \~Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 26.12.2000, залишено без змін. Таким чином, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між укладений між ЗАТ «Фінансово-інвестиційною компанією «Економ-Інвест, Ко», як продавцем та [PERSON] як покупцем та зареєстрований на ТБ «Українська Біржа Нерухомості (Черкаська філія) за №154-2 під час розгляду вказаних справ недійсним не визнавався, що підтверджується довідкою, виданою Соснівським районним судом м.Черкаси від 08.12.2023 №1.22/178/2023. З липня 1996 року позивач постійно і відкрито користується вищевказаною квартирою, але не може наразі зареєструвати за собою право власності на неї, оскільки договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчено. За таких обставин просила визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна №154-2, зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа нерухомості» (Черкаська філія) від 08 липня 1996 року, укладений між ЗАТ «Фінансово-інвестиційною компанією «Економ-Інвест, Ко» як продавцем та [PERSON] як покупцем дійсним та визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] для його подальшої державної реєстрації. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.12.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін в судове засідання. В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача\~ адвокат\~Василенко О.В.\~скерувала заяву\~про розгляд\~справи за\~його відсутності,\~вимоги позову\~підтримав та\~просив задовольнити,\~надав для\~огляду оригінал\~договорукупівлі-продажу нерухомого майна №154-2, зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа нерухомості» (Черкаська філія) від 08 липня 1996 року. Представник відповідача - Кирман В. скерував клопотання, в якому заперечував проти задоволення позову, вказував, що позивачем невірно визначений відповідач в справі та не вказано, яким чином він оспорює права позивача на квартиру. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Як встановлено судом, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ЗАТ «Фінансово-інвестиційною компанією «Економ-Інвест, Ко» як продавцем та [PERSON] як покупцем, [PERSON] придбала чотирьохкімнатну квартиру, загальною\~площею 82,1 кв.м., житловою площею 48,10 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] в Комунальному підприємстві «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за номером запису №1009 в книзі 9. Як вбачається з матеріалів справи, сторони договору купівлі-продажу виконали умови договору, передали один-одному об`єкт нерухомості та грошові кошти, прийняли їх. Однак нотаріально сторони договір не посвідчили, він був укладений на товарній біржі, згідно тексту договору, такий договір не підлягає нотаріальному посвідченню, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Відповідно до ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, згідно п.1 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Відповідно до абз. 1 п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, яки виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або породжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки договір був фактично укладений у 1996 році, тому до правовідносин, що виникли слід застосовувати ЦК України в редакції, яка діяла з 1963 року (далі ЦК УРСР). Пунктом 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, визначено, що правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі ст. 71 ЦК УРСР зальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК УРСР). Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Частиною першою статті 80 ЦК УРСР визначено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (частина друга статті 80 ЦК УРСР). Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] посилалася на те, що їй не було відомо про необхідність реєструвати біржовий договір у нотаріальній конторі, дізналася про обов`язковість нотаріального посвідчення вона лише при зверненні щодо реєстрації права власності, тому просить визнати дійсним спірний договір купівлі-продажу з тих підстав, що між сторонами відбулося повне виконання умов договору та визнати за нею право власності на вказану квартиру з метою його подальшої державної реєстрації. У\~статті 15 Закону України «Про товарну біржу» вказано, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Разом із тим, згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції України від 10 квітня 1998 року № 17-12/44 «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини). Якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги згідно зі ст. 47 ЦК УРСР тягне недійсність договору. Також у вказаному роз`ясненні звертається увага на те, що угоди, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених. Згідно зі статтею 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст. 128 ЦК УРСР). Відповідно до частини першої статті 45, статті 47 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі частини другої статті 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 101,102,105, 114, 226 ЦК ). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі частини другої статті 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини». Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12\~Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до частини другої статті 47 ЦК УРСР, чинної на час виникнення спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що між сторонами мав місце договір купівлі-продажу квартири, який не був нотаріально посвідчений, як того вимагає частина перша статті 227 ЦК УРСР, але він був письмово укладений і посвідчений на Товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) та зареєстрований в Комунальному підприємстві «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації». Обидві сторони умови договору виконали, однак нотаріально його не посвідчили, оскільки оформляючи його на товарній біржі були ознайомлені із застереженням в договорі про те, що нотаріальному посвідченню він не\~підлягає. Тому суд вважає, що є підстави для визнання його дійсним. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, вони покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved