Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.06.2007 між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» був укладений кредитний договір. Для забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за цим договором банк і позивач в той же день уклали нотаріально посвідчений договір іпотеки. 27.09.2017 товариство з обмеженою відповідальністю «Фінстрим» і [PERSON] уклали договір про відступлення останній права вимоги за договором іпотеки. Вказане товариство набуло це право вимоги від публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк» (договір від 27.09.2017), яке у свою чергу набуло відповідне право вимоги від публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль». Право власності на квартиру за [PERSON] зареєстровано на підставі договору про відступлення права вимоги, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінстрим» з [PERSON] . Рішення приватного нотаріуса КМНО Незнайко Н. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 жовтня 2017 року щодо квартири [ADDRESS] позивач вважає протиправним, оскільки, вчиняючи реєстраційну дію, нотаріус не перевірив наявність всіх документів, необхідних для її вчинення. Позивач також указувала, що не отримувала вимоги про усунення порушень і про задоволення вимог іпотекодержателя та повідомлення про задоволення вимог іпотекодержателя; звернення стягнення на квартиру суперечило приписам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; відсутній звіт про оцінку предмета іпотеки; на момент прийняття оскаржуваного рішення у квартирі проживала малолітня дитина (позовні вимоги згідно уточненої позовної заяви). На підставі викладеного, ураховуючи заяву про зміну позовних вимог, просила суд: визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Наталії Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.10.2017, на квартиру [ADDRESS] . Скасувати (припинити) запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за [PERSON] , права власності на об`єкт житлової нерухомості квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності: 22629926. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.01.2018 у складі судді Матійчук Г. О. відкрито провадження у справі, справу призначено до судового засідання. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2018 апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 05.01.2018 повернуто особі, яка її подала. У відзиві на позовну заяву адвокат О.О. Різник в інтересах ПН КМНО Незнайко М.Н. позовні вимоги вважав необґрунтованими, оскільки вказана цивільна справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір по своїй суті є публічно-правовим. У відповіді на відзив [PERSON] зазначила, що у даному випадку, спірні правовідносини пов`язані із реєстрацією майнових прав, що виникають із договірних відносин, тому, за таких обставин спір у цій справі не є публічно-правовим і не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, що, зокрема, відповідає висновкам Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №802/1792/17-а. 06.12.2018 від [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі №752/23430/17. 22.02.2019 від адвоката Мельника М.О. в інтересах [PERSON] надійшло клопотання про долучення доказів у справі, а саме, просив долучити: договір іпотеки від 27.06.2008 укладений між АТ «Райффайзен Банк аваль» та [PERSON] ; договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки до ТОВ «ФІНСТРИМ» від 27.09.2017, акт прийому-передачі до договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки до ТОВ «РЕСТРИМ» від 27.09.2017; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 98673761 від 27.09.2017; договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки до ПАТ «Комерційний індустріальний» від 27.09.2017; акт прийому-передачі до договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки; договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки до [PERSON] 27.09.2017; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.09.2017; акт прийому-передачі до договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки [PERSON] від 27.09.2017; інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №992973 від 04.10.2017; повідомлення до [PERSON] , що у разі не усунення порушень щодо виконання зобов`язання боржника за кредитним договором протягом 30 днів, буде проведено звернення стягнення на предмет іпотеки від 02.07.2015. Протокольною ухвалою суду від 22.02.2019 під головуванням судді Матійчук Г.О. задоволено клопотання [PERSON] про долучення документів у справі. Окрім того, в судовому засіданні, що відбулося 28.01.2020 представником позивача, адвокатом Дяковським О.С. заявлено клопотання про заміни статусу [PERSON] з третьої особи на відповідача. Протокольною ухвалою суду від 28.01.2020 клопотання Дяковського О.С. в інтересах [PERSON] задоволено, залучено [PERSON] у якості співвідповідача. 09.03.2021 до суду надійшло клопотання [PERSON] про залишення без розгляду уточненої позовної заяви та закриття провадження у справі № 757/69270/17-ц. Ухвалою суду від 21.10.2021 під головуванням судді Матійчук Г.О. відмовлено в задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду та закриття провадження у справі. Ухвалою суду від 03.11.2021 суддею Матійчук Г.О. заявлено самовідвід від розгляду даної цивільної справи, справу передано для повторного авторозподілу в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України. Ухвалою суду від 25.11.2021 справу за вказаним позовом прийнято до провадження судді Новака Р.В. за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. 22.03.2023 до суду від [PERSON] надійшло клопотання про перехід зі спрощеного провадження в загальне провадження. В той же день, від позивачки надійшла заява про зміну позовних вимог. Ухвалою суду від 23.03.2023 клопотання [PERSON] задоволено, здійснено перехід зі спрощеного провадження в загальне позовне провадження, прийнято заяву про зміну предмету позову в такій редакції: визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Наталії Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.10.2017, на квартиру [ADDRESS] . Скасувати (припинити) запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за [PERSON] , права власності на об`єкт житлової нерухомості квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності: 22629926. Судові витрати на правову допомогу покласти на відповідачів.. Ухвалою суду від 03.10.2023 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті. 19.12.2023 від представника позивачки - Дяковського О.С. надійшла до суду заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримували у повному обсязі. Відповідачі, та третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь- якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки інші учасники справи були належним чином повідомлені про розгляд справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності інших учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України). За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог. У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Суд повинен з?ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід?ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19.02.2009 у справі « Марченко М.В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру. Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі. Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли з приводу того, що у зв`язку з неналежним виконанням іпотечного договору, поручителем якого, зокрема, є позивачка, утворилася заборгованість. На забезпечення виконання зобов?язання за кредитним договором банк звернув стягнення на предмет іпотеки, після чого, банк та [PERSON] уклали договір про відступлення останній права вимоги за договором іпотеки. Право власності на предмет іпотеки за [PERSON] зареєстроване за рішенням приватного нотаріуса. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України). Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. При цьому у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Отже, іпотека є особливим видом застави, за яким виконання зобов`язань забезпечується виключно нерухомим майном. Іпотека регулюється не лише загальним законодавством - ЦК України, Законом України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу», а й спеціальним - Законом № 898-IV. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У частині першій статті 12 Закону № 898-IV вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У частинах першій, третій статті 33 цього Закону передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з положеннями частин першої - третьої статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. У позовній заяві позивачка указувала, що не отримувала вимоги про усунення порушень і про задоволення вимог іпотекодержателя та повідомлення про задоволення вимог іпотекодержателя; звернення стягнення на квартиру суперечило приписам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; відсутній звіт про оцінку предмета іпотеки; на момент прийняття оскаржуваного рішення у квартирі проживала малолітня дитина. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон № 1952-IV, у частині другій статті 18 якого зазначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У пунктах 6, 7 Порядку № 1127 (тут і далі - в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. Відповідно до пункту 12 Порядку № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. Згідно з пунктами 18, 23 Порядку № 1127 за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом № 1952-IV, державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування. У частині першій статті 24 Закону № 1952-IV перелічено підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття (частина друга статті 24 Закону № 1952-IV). Також у статті 24 Закону № 1952-IV визначено перелік обставин, за яких відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших. При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість, вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)). Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Проте, такий позов [PERSON] не був пред`явлений, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у пункті 5 частини третьої статті 2 та статті 13 ЦПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, суд також звертає увагу й на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-ІVправо власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)). Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19). У постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача права володіння майном; відсутність або наявність в особи права володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об?єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Підстави припинення іпотеки передбачені у статті 17 Закону № 898-IV. Зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов?язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Проте, з позовної заяви вбачається, що позивачка вимог про визнання іпотеки припиненою не заявляє, не спростовує невиконання умов кредитного договору та наявності кредитної заборгованості. Разом з тим, відповідно до умов укладеного іпотечного договору, який нею не оспорено ні в цілому, ні в частині, передбачено, зокрема, що іпотеко держатель має право у випадку невиокннаня зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на вказаних договором умовах (т. 1 а. с. 17). Вищевикладені обставини, в сукупності, дають підстави для відмови в задоволенні позову. Поряд з цим, суд відхиляє доводи відповідача про те, що вказаний позов поданий з порушенням юрисдикції, з огляду на те, що оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис. В зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження, а тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed