Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

Позивач звернулася в липні 2022р. до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсною Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості [PERSON] на земельну ділянку площею 0.043га, кадастровий номер 2610100000030040329 за адресою [ADDRESS] ; визнання недійсною та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно [PERSON] - земельну ділянку площею 0.043га, кадастровий номер 2610100000030040329 за адресою [ADDRESS] , за реєстраційним номером 978538726101, номер запису 15516043., стягнення судових витрат. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та 16.12.2004р. отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку за цією ж адресою, межівником якої була [PERSON] , остання погодила межі земельної ділянки позивача. В подальшому, 01.07.2016р. [PERSON] відчужила свою земельну ділянку\~ площею 0.043га, кадастровий номер 2610100000030040329 за адресою [ADDRESS] і з 2019р. виник спір між позивачем та [PERSON] , як новим власником ділянки, щодо існуючих меж. Позивачу 12.07.2022р. із іншої судової справи №344/16992/19, по перше стало відомо про наявність Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості, в якій Актом обстеження і встановлення меж земельної ділянки [PERSON] , зі сторони ділянки по [ADDRESS] , зазначена [PERSON] , яка ніколи не була межівником, тобто замість [PERSON] вказана інша особа при цьому, що [PERSON] достеменно знала про межівника [PERSON] . По друге Технічна документація датована 2016 роком, а у 2013 році померла\~ [PERSON] , а отже така й не могла погоджувати будь яку Техдокументацію. Звідси, слід визнати таку Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості на ім`я [PERSON] недійсною. Також, оскільки така Техдокументація була використана [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу з [PERSON] , то відповідно державна реєстрація прав на земельну ділянку площею 0.043га, кадастровий номер 2610100000030040329 за адресою [ADDRESS] теж підлягає скасуванню. На підставі вимог ст.21,373, 391,393 ЦК України, ст.90,125,152,155,158 ЗК України та ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» просила позов задовольнити. 31.08.2022р. відповідач2 [PERSON] подала відзив на позов, в якому вимоги заперечила. Зазначила, що вимога перша щодо оспорення Технічної документації, яка належала відповідачу1 [PERSON] та виготовлена нею ж до укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки 01.07.2016р., не стосується [PERSON] та є також недоведеною в цій частині. Щодо вимоги наступної, яка стосується безпосередньо прав відповідача2, то власність набута нею правомірно, добросовісно за договором купівлі-продажу. Власником суміжної земельної ділянки є дійсно [PERSON] , саме позивач починаючи з 2019р. вчиняє дії по знищенню частини майна відповідача2, про що подавались відповідні звернення. [PERSON] фактично використовує частину земельної ділянки [PERSON] площею 0.009га (9 м.кв.), тобто є накладка земель, що підтверджується Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 03.07.2019р., яка проводилась на підставі звернення [PERSON] . Також, на позивача було накладено стягнення за порушення вимог будівельних робіт за виданим приписом ДАБК, є й висновок експертизи в іншій цивільній справі №344/16992/19, яким надано багато відповідей і в тому числі по даній цивільній справі, що розглядається щодо спростувань твердження позивача. У цивільній справі №344/16992/19 рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.05.2021р. було зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у використанні земельної ділянки площею 0.043га, кадастровий номер 2610100000030040329 за адресою [ADDRESS] та відновити тверду межу, зобов`язано полагодити пошкоджений сарай, належний [PERSON] (дане рішення ще не набрало законної сили, перебуває на розгляді в апеляційному суді). Спосіб захисту прав стороною позивача окрім того обрано не вірно, а в задоволенні позову слід відмовити в цілому. Ухвалою від 06.10.2022р. підготовче засідання у справі було закрито. 24.04.2023р. позивач надала письмові пояснення. 31.05.2023р., 07.09.2023р.\~ представник відповідача2 надав письмові пояснення. 04.12.2023р. (на стадії дослідження доказів, яка розпочата 04.07.2023р.) представник позивача подав клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду справи №344/16992/19 у Верховному Суді за касаційною скаргою [PERSON] 07.12.2023р. подано заперечення щодо зупинення стороною відповідача2. Ухвалою суду від 13.12.2023р. у задоволенні клопотання відмовлено. 28.12.2023р. (на стадії судових дебатів, яка розпочата 13.12.2023р.) позивач подала заяву про відвід головуючому судді, попередньо про даний намір та оголошення перерви у судовому засіданні 14.12.2023р. з даною метою, було заявлено представником позивача. Ухвалою суду від 02.01.2024р. у задоволенні заяви позивача про відвід головуючому судді відмовлено. 25.01.2024р. позивачем повторно подано заяву про зупинення провадження у справі (на стадії судових дебатів), в судове засідання призначене на 06.02.2024р. позивач та її представник, належним чином повідомлені про судове засідання не з`явились. Ухвалою суду від 06.02.2024р. відмовлено у зупиненні провадженні у справі. Представники позивача (адвокат Клименко О.І. був змінений позивачем під час розгляду даної справи на адвоката Семківа М.Н.) у судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача 2 в судовому засіданні щодо позовних вимог заперечив. Відповідач1 в судові засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не подавала.\~\~\~ Заслухавши сторін та дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , згідно договору дарування (від дарувальників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) від 21.06.2002 року, який посвідчений нотаріально (а.с.6 т.1). 16.12.2004р. [PERSON] , що зареєстрована по [ADDRESS] отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку пл..0.0270га по [ADDRESS] для будівництва, обслуговування житлового будинку, на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 21.07.2004р. (а.с.7 т.1).\~ Як вбачається з даного акту, межівником даної земельної ділянки, а саме\~ по межі В-Г (довжиною - 26.15м. (22.49+3.66), в т.ч.\~ 22.49м -\~ частина\~ межі, яка є суміжною) була зазначена [PERSON] . Право власності на земельну ділянку площею 0.0448га, належної [PERSON] за адресою [ADDRESS] (суміжної із ділянкою позивача), було підтверджено Державним актом про право приватної власності на землю, виданим\~ 22.03.2000р. (а.с.53 т.1), на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 28.10.1997р. та 17.02.2000р., про що вказано в договорі купівлі-продажу даної земельної ділянки, про який буде вказано нижче. Межівником даної земельної ділянки по межі А-Б (довжиною 22.49м.) зазначена [PERSON] . Отже, судом встановлено, що із двох суміжних ділянок, межа якої є спірною, першою право власність на землю згідно правовстановлюючого документу Державного акту на право приватної власності на землю набула відповідач1 [PERSON] у 2000 році, а позивач [PERSON] \~ набуто право власності на землю у 2004 році. В подальшому, 01.07.2016р. [PERSON] відчужила належну їй земельну ділянку\~ площею 0.043га, кадастровий номер 2610100000030040329 для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд за адресою [ADDRESS] і 01.07.2016р. було зареєстровано власність на неї за набувачем [PERSON] , що підтверджується Інформаційною довідкою від 21.07.2016р. (а.с.13, 50-52 т.1). Новий Державний акт на землю відповідачем2 [PERSON] не виготовлявся, тобто її право власності набуто за договором купівлі-продажу від 01.07.2016р., за Технічною документацією сформованої земельної ділянки (у 2016р. на замовлення продавця) та за проведеною реєстрацією в Державному реєстрі набутих прав вже новим власником покупцем\~ за цим договором купівлі-продажу. Аналізуючи документацію двох суміжних земельних ділянок, судом встановлено таке. Згідно Технічного звіту по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації та підготовки матеріалів до видачі Державного акту, виготовленого у 2003 році на ім`я [PERSON] (тобто позивача по [ADDRESS] ), суміжну межу земельної ділянки позивача погодила саме [PERSON] (а.с.8-9 т.1), однак довжина межі В-Г зазначена хоча і довжиною 26.15м (точки 6-7-8 довжиною 21.55+4.60), але в Державному акті виданого у 2004 році на ім`я позивача довжина 26.15м. цієї межі має інші точки повороту (22.49+3.66м), про що вказано вище. При цьому, як зазначено в Акті встановлення та узгодження зовнішніх меж від 20.06.2002р. (а.с.8зв т.1), межі в натурі від точки 6 до точки 1 (В-Г-А), проходять по огорожі з металевої сітки. Відповідно до Технічної документації виготовленої у 2016 році на ім`я громадянки [PERSON] із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 0.0433га (площа зменшилась у порівнянні з Державним актом 2000р. та часом купівлі даної землі у 2016р. на 0.0015га (з 0.0448га на 0.0433га), і як пояснив представник [PERSON] можливо через точніші обміри проведені станом на 2016 рік у порівнянні з 2000 роком, за фактичним користуванням) по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд в натурі на місцевості (а.с.10-12, 54-57 т.1), а по межі А-Б (довжиною 20.6м.+1.82м, що разом становить ще менше - 22.42м., а не 22.49м як було попередньо у її Державному акті), дійсно зазначено [PERSON] , а згідно Акту встановлення та узгодження зовнішніх меж від 16.06.2016р., вказано що ця ж межа А-Б проходить по кам`яній огорожі. Чи була техдокументація у [PERSON] станом на 2000р., тобто на час отримання нею у приватну власність земельної ділянки, суду не вдалося встановити, через відсутність участі у судових засіданнях самої [PERSON] та ненадання останньою жодних доказів чи пояснень по даній справі. Отже, в даних Державного акту відповідача1 (2000р.) та Технічної документації відповідача1 (2016р.) довжина суміжної межі (спірної) земельної ділянки майже є тією ж 22.42м. (незначне зменшилась на 0.05м із 22.49м).\~ Звідси, саме первинний власник земельної ділянки площею 0.433га по [ADDRESS] , кадастровий номер 2610100000030040329 [PERSON] , за час її володіння землею фактично зменшила площу її ж земельної ділянки в порівнянні з Державним актом 2000року та за лінійними розмірами сторін такої ділянки (при порівнянні між Державним актом та Технічною документацією) і саме таку площу 0.0433га придбала відповідач2 [PERSON] , що й доводила сторона позивача та відповідача2, однак з різними трактуваннями таких пояснень. Окрім того, як звертала увагу суду сторона позивача, межівником земельної ділянки кадастровий номер 2610100000030040329 за адресою [ADDRESS] у техдокументації виготовленої відповідачем1 була дійсно вказана [PERSON] замість [PERSON] , водночас слід прийти до висновку, що такі дані у Технічну документацію, виготовлювачем документації (а не її замовником) були взяті саме з Державного акту, належного власнику ділянки [PERSON] , виготовленого станом на 2000р., в якому відповідно й не могло бути зазначено суміжником [PERSON] , яка стала\~ власником суміжної землі по [ADDRESS] тільки з 2004 року. Водночас невірне зазначення (оновлення даних) суміжного землевласника чи землекористувача без порушення прав щодо зменшення фактичного володіння земельною ділянкою належної позивачу, на ствердне переконання суду, не може порушувати права позивача, а тому судом в першу чергу слід встановити чи є порушення прав позивача відповідачами при такому невірному вказуванні імені суміжного землевласника чи землекористувача, виготовлювачем технічної документації ПП «Галко-ІФ». Сторона позивача обґрунтовуючи першу позовну вимогу доводила те, що їй 12.07.2022р. із іншої судової справи №344/16992/19, стало відомо про наявність Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості 2016 року, в якій Актом обстеження і встановлення меж земельної ділянки [PERSON] , зі сторони ділянки по [ADDRESS] зазначена [PERSON] , яка ніколи не була межівником, тобто\~ замість [PERSON] умисно вказана інша особа, при цьому, що [PERSON] достеменно знала про межівника [PERSON] . А також, Технічна документація датована 2016 роком, а у [INFO] померла\~ [PERSON] (а.с.14 т.1), а отже така й не могла погоджувати будь яку Техдокументацію. Звідси, слід визнати таку Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості на ім`я [PERSON] недійсною. Інших підстав визнання такої Техдокументації позивач не зазначав, підстави подачі позову не змінював. Окрім того, за доводами позивача, саме з 2019р. виник спір між позивачем та [PERSON] , як новим власником ділянки, щодо існуючих меж. Разом з тим, невірне зазначення прізвища відбувалось саме організацією, яка виготовляла Техдокументацію, і в разі невірного зазначення самого прізвища межівника (попереднього) без доведення порушення прав особи, яка звертається до суду, не може слугувати підставою визнання недійсною документацію, яка до того ж й не встановлює право власності на землю, оскільки таке право власності підтверджується саме правовстановлюючим документом чи проведенням державної реєстрації права, на підставі укладеного договору. Заперечуючи в цій частині вимоги позову, представник відповідача [PERSON] - [PERSON] вказав на те, що дана вимога щодо оспорення Технічної документації, яка належала відповідачу1 [PERSON] та виготовлена нею ж до укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки у липні 2016р., хоча не стосується [PERSON] , але є також недоведеною та безпідставною виходячи з наступного. Позивач не зазначила, яке право чи інтерес порушує саме виготовлена Техдокументація 2016р., в т.ч. за якою ще й зменшилась площа земельної ділянки відповідача, в т.ч. суміжної межі з ділянкою позивача, така документація немає самостійного правового значення, докази не надано про порушення прав позивача на її земельну ділянку, інших підстав вимоги позову не місять. Договір купівлі-продажу земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] не є предметом оскарження у даній справі, а правомірне добросовісне набуття земельної ділянки відповідачем [PERSON] й є вже наслідком подальшої реєстрації права власності (за вимогою №2 позову скасування саме даної реєстрації). Дійсно, після придбання даної земельної ділянки між [PERSON] як суміжним користувачем та [PERSON] є наявним конфлікт, створений як зазначає сторона відповідача2 саме зі сторони гр.. [PERSON] , а саме шляхом пошкодження та знищення належного [PERSON] майна (зруйновано металевий гараж, знищено частину даху нежитлової споруди, зрізано опорні балки, зруйновано шифер та стічні ринви), порушення її прав на землю, про що подавались відповідні звернення у 2019р. та отримано відповіді Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (а.с.58-59 т.1). При цьому, суд звертає увагу, що у письмовому доказі - відповіді Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 10.07.2019р., яким здійснено державний контроль за дотриманням вимог закону та використанням земель, зазначено неспівпадіння меж земельної ділянки площею 0.0433га по [ADDRESS] належної [PERSON] , у порівнянні з кадастровим планом наявним у Технічній документації (станом на 2016 рік) та фактичним використанням на час перевірки у 2019р., в т.ч. довжина від точки 2 до точки 3 зазначено - 20.6м, а по факту є - 20.13м (менше на 0.47м.), а по точках 3-4-5 зазначено - 18.94м., а по факту - 18.29м (менше на 0.65м.) (а.с.60-66 т.1). Судами в іншій цивільній справі вже надавалась оцінка даному доказу, про що буде зазначено нижче. [PERSON] , як доводила сторона відповідача2, навпаки фактично використовує частину земельної ділянки [PERSON] площею 0.009га (9 м.кв.), тобто є накладка земель, що підтверджується Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 03.07.2019р., яка проводилась державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель, на підставі звернення [PERSON] .. Якщо порівнювати предмет спору та даними, вказаними у відповіді по цих точках координат (від точки 2 до точки 4, особливо точка №3), а також Акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 03.07.2019р., то це саме ті точки координат, де розміщена нежитлова споруда відповідача2 [PERSON] , яка була наявною і у відповідача1 [PERSON] до продажу нею земельної ділянки, оскільки в Технічній документації [PERSON] станом на 2016р. вона вже була зазначена на кадастровому плані (а.с.11 т.1). При цьому паркан, що огороджує земельну ділянку кадастровий номер 2610100000:03:004:0077 (належній позивачу) частково виходить вже є розміщений на земельній ділянці кадастровий номер 2610100000:03:004:0329 (належній відповідачу2) на межі точок 1-2-3-4 за технічною документацією, а отже накладається ділянка кадастровий номер 2610100000:03:004:0077 на\~ земельну ділянку кадастровий номер 2610100000:03:004:0329 на площу 0.009га (така накладка також відображена на схемі - а.с.64 т.1). Разом з тим, ні в першій Технічній документації позивача 2003 року,\~ ні в іншій документації відповідача1 2016 року - вгину (ламаної лінії по суміжній спірній межі (від точки 2-3), яка є станом на час перевірки - 2019 рік та даний час, зокрема навколо точки №3 межі - не має, господарська споруда в точці №3 на ділянці придбаній [PERSON] , як вже зазначено вище, була наявна і в [PERSON] у її Технічній документації. Більш детально обумовлюватиметься позиція суду у цій справі на висновках експерта, отриманих у іншій цивільній справі, долучених до матеріалів даної справи як письмового доказу та оціненого судом як письмовий доказ у сукупності з іншими наявними доказами. З листа Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 26.08.2021р. адресованого на ім`я [PERSON] (а.с.202 т.1), вбачається, що земельна ділянка позивача була перенесена до системи Державного земельного кадастру з Державного реєстру земель в автоматизованому порядку, а земельна ділянка відповідача1, що в подальшому придбана відповідачем2, була внесена до Державного земельного кадастру на підставі виготовленої технічної документації 2016р. щодо встановлення та відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Звідси, межі земельної ділянки відповідача1 у 2016 році перед продажем виносились в натурі на місці, тобто по факту їх розміщення (наявної огорожі) та фактичного користування такою попередньою власницею громадянкою [PERSON] . Доводи позивача у письмових поясненнях від 24.04.2023р. та поясненнях її представника в судових засіданнях про те, що відбулася зміна конфігурації, трьох лінійних розмірів та периметр, без зменшення площі ділянки відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки сторона відповідача2, яка брала участь у судових засіданнях не заперечувала про зменшення площі, що підтверджується і належними доказами, зокрема як з 2000р. (часу отримання Державного акту гр. [PERSON] ) до 2016 року (часу виготовлення техдокументації власником [PERSON] перед продажем). І як підтверджує долучений представником позивача кадастровий план земельної ділянки гр.. [PERSON] (а..208 т.1), межа від А до Б є рівною довжиною 22.42м., а не як зазначив адвокат Семків М.Н. - 20.60м., не врахувавши правильно точки повороту від 1-2-3, замість врахованих ним тільки точок 2-3. Суд також зауважує, що по протилежній межі зменшення не могло відбуватись землі відповідача, так як по всій майже межі наявна нерухома будівля. Також біля точки №3 стоїть розміщена нерухома будівля належна [PERSON] , а в подальшому [PERSON] . Сторона позивача доводила, що спір по межі виник у 2019 році. Однак, такий період вказаний позивачем, спростовується матеріалами справи. Так, ще у 2017 році відповідач2 звернулася до Управління ДАБК стосовно будівництва, яке проводиться по [ADDRESS] і 23.10.2017р. встановлено, що [PERSON] здійснює будівництво господарської будівлі без повідомлення про початок будівельних робіт, про що складено акт, протокол про адмінправопорушення та видано припис (а.с.70,74-85 т.1), а в серпні 2019 році було проведено перевірку виконання припису та встановлено його не виконання, не приведення земельної ділянки до попереднього стану, повторно притягнено до адмінвідповідальності [PERSON] (а.с.71-72,86 т.1). Станом на квітень 2020р. позивач не зверталась до Управління ДАБК для отримання прав на виконання будівельних робіт, про що свідчить відповідь на запит адвоката (а.с.73 т.1). Як свідчать матеріали справи та рішення суду у цивільній справі №344/16992/19, у березні 2019 року [PERSON] (чоловік відповідача2) звернувся до відділу поліції про те, що [PERSON] з невідомими особами\~ розібрала стіну його гаража, який стояв 20 років на одному місці, пошкодила двері його, так як з літа 2018 року сусідка [PERSON] розширила свою територію на 4 метри, і на місці гаража будується огорожа та залито фундамент будівлі на місці сараю (останній розташований на межі земельної ділянки, що є предметом доведення між сторонами), на якому зруйноване шиферне покриття, знято стічну ринву та порізано опорні балки під шифером. Натомість Пастушок надала поліції письмові пояснення про те, що щодо гаражу було розпорядження міської ради про демонтаж, яке не виконувалось сусідами, а сарай знаходиться на самій межі земельних ділянок та стікає вода з ринви на ділянку [PERSON] , тому ринву з сусідньої споруди й знято нею самостійно (а.с.88-93 т.1). [PERSON] звернулася в 2019 році до суду і рішенням Івано-Франківського суду від 18.05.2021р. у цивільній справі №344/16992/19 було зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні земельною ділянкою площею 0.0433га, відновити тверду межу згідно координат поворотних точок меж, знести самочинно збудовану на земельній ділянці Прокопів господарську споруду та відновити ділянку до стану, що існував до самочинної забудови, зобов`язати полагодити пошкоджений сарай шляхом відновлення шиферного покриття, опорних балок, відновити стічну ринву (а.с.94-100 т.1). Під час розгляду тієї справи було забезпечено позов ухвалою від 03.03.2020р. На час звернення з позовом у справі, що розглядається, рішення суду першої інстанції було предметом оскарження в апеляційному порядку та не набрало законної сили. Клопотань щодо зупинення розгляду справи до іншої №344/16992/19 під час розгляду такої апеляційним судом не поступало. Щодо доводів сторони відповідача2 про те, що є висновок експертизи в іншій цивільній справі №344/16992/19, яким надано багато відповідей і в тому числі по даній цивільній справі, що розглядається, щодо спростувань твердження позивача, то встановлено таке. На стадії апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції у справі №344/16992/19, ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 20.10.2021р. було призначено комплексну судову експертизу, на виконання якої висновком експерта від 14.05.2022р. (а.с.101-139 т.1) зазначено, що є накладка земельної ділянки належної [PERSON] на земельну ділянку належну [PERSON] (відповідь на питання №5). Отже, при порівнянні земельних ділянок позивача [PERSON] та відповідача2\~ [PERSON] , експерти досліджували Технічну документацію, виготовлену на замовлення відповідача1 [PERSON] на час продажу такої її ділянки у 2016 році, і параметри її відповідно ще зменшились станом на час проведення експертизи, звідси слід прийти до висновку, аналізуючи даний письмовий доказ (не як експертний висновок) про те, що дійсно таке зменшення землі відповідача2 відбулося за рахунок в т.ч. накладки земельної ділянки зі сторони землі позивача, оскільки з протилежної сторони ділянки Прокопів, межею залишається існуюча велика нерухома будівля (зображена на схема наявних в матеріалах справи, в т.ч. на а.с.208, а також обумовлена у висновку експертизи при огляді та фото фіксації на місці ділянок долучених до висновку). При цьому доводи позивача в письмових поясненнях від 24.04.2023р. та поясненнях її представника в судових засіданнях про те, що площа та периметр земельної ділянки відповідача1, а потім відповідно відповідача2 за технічною документацією 2016р. при зменшенні лінійних розмірів, залишились при цьому не змінними, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи. Так, суд звертає увагу на те, що\~ згідно Державного акту [PERSON] 2000року межа земельної ділянки площею 0.0488га (на той час такі обміри були виконані графічним методом) по точках А-Б була 22.49м., а межа точок Б-В була 19.8 м. (а.с.53 т.1), в Технічній документації 2016 року виготовленої на ім`я [PERSON] цієї ж земельної ділянки однак вже площею 0.0433га\~ (обміри виконані аналітичним методом точним по координатах) по точках А-Б була 22.42м., а межа точок Б-В була 18.94м. (а.с.208, при цьому надаючи даний доказ до письмових пояснень представник позивача невірно вказав межу А-Б по точках координат, а саме тільки точки 2-3 довжиною 20.60м., без врахування 1.82м. по точках координат 1-2 по цій же межі А-Б), а за висновком експерта 2021р. та обмірами державного інспектора при перевірці факту дотримання земельного законодавства у 2019р. цієї ж земельної ділянки однак вже площею 0.0430га по точках А-Б\~ - є 21.93м., а межа точок Б-В - є 18.29 м.(а.с.63,123,131 т.1), тобто зменшення ділянки [PERSON] з часу її придбання ще на 0.0003га, в т.ч. значно в куті точки №3, де позивач [PERSON] збудувала самочинну будівлю, яка заходить на земельну ділянку [PERSON] - на 0.0001га. Іншого матеріали справи не містять. У 2021 році міський відділ Управління Держгеокадастру в області дійсно, як доводила сторона позивача, надав відповідь позивачу про те, що саме земельна ділянка [PERSON] накладається на земельну ділянку [PERSON] (а.с.220 т.1). Разом з тим, питання початкового накладання ділянки на ділянку, вірно висвітлено детально у письмовому доказі висновку судової експертизи від 14.05.2022р. (а.с.101-140 т.1), проведеної в іншій цивільній справі про який зазначено вище, де чітко вказано з дотриманням вимог законодавства про те, що документи, які підтверджують виникнення прав на землю є результатом проведення робіт із землеустрою, що супроводжуються виготовленням документації із землеустрою з наступним присвоєнням кадастрового номеру, визначення її площ, меж та внесення інформації про неї до ДЗК, а за ст.79-1 ч.9 ЗК України земельна ділянка є об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації прав на неї (аркуш 10 висновку). В технічному звіті ділянки Пастушок 2003року відсутня інформація про координати поворотних точок меж її земельної ділянки (аркуш 14 висновку). На аркуші висновку 23, рисунок 29 зображена земельна ділянка належна [PERSON] , яка вже має фактичну площу 0.0430га, а не 0433га, та найбільше углублення в сторону ділянки в точці №3, а накладка становить 0.0010га. При цьому, кут господарської споруди позивача на схемі точка №3 на аркуші 35 висновку та рисунку 36, явно перебуває на земельній ділянці, належній відповідачу2, та лінія земельної ділянки при цьому позивача на суміжній межі вже візуально нерівна, в порівнянні з її державним актом та техдокументацією. За ч.2 р.7 Закону України «Про державний земельний кадастр», земельні ділянки право власності на які виникло до 2004 року вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Земельна ділянка право власності на яку виникло пізніше і буде тією земельною ділянкою яка накладається, в той час як земельна ділянка право власності на яку зареєстроване раніше ділянкою на яку накладається. Право власності на ділянку по [ADDRESS] ( [PERSON] ) виникло у 2000 році, а на ділянку по [ADDRESS] у 2004 році, а тому остання ділянка і є тією яка накладається (аркуш 29 такого висновку експерта). Це спростовує голослівні доводи сторони позивача про те, що накладення суміжних земельних ділянок відбулось саме у 2016 році під час реєстрації права власності [PERSON] набутої нею земельної ділянки. Слід також зазначити, що за п.7 Перехідних положень ЗК України від 01.01.2002р., громадяни які одержали у власність земельні ділянки зберігають права на ці земельні ділянки.\~ Разом з тим, апеляційним судом як пояснили представники сторін, було призначено ще одну експертизу (додаткову) і висновком від 10.08.2023р. надано відповіді на ухвалу суду у справі №344/16992/19 (а.с.3-20 т.2), такий письмовий доказ надано представником позивача для підтвердження обґрунтування вимог позову, доводячи що є порушення прав позивача такою виготовленою документацією ще відповідачем [PERSON] у 2016 році. Так, відповідно до висновку Технічна документація [PERSON] за складом та змістом не відповідає вимогам законодавства. Такий висновок експертизи був оцінений судом апеляційної інстанції, як і попередній висновок у справі №344/16992/19, про які зазначено вище. Рішенням Івано-Франківського апеляційного суду від 12.10.2023 року апеляційну скаргу [PERSON] у справі №344/16992/19 було залишено без задоволення, а апеляційну скаргу представника [PERSON] задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду від 18.05.2021р., яким позов було задоволено позов частково, в частині відмови у задоволенні позову скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, в іншій частині залишено без змін (а.с.52-62 т.2). Рішення апеляційного суду набрало законної сили, однак [PERSON] подано касаційну скаргу до ВС і ухвалою від 18.12.2023р. відкрито касаційне провадження, при цьому питання зупинення виконання рішення суду від 12.10.2023р. не вирішувалось касаційним судом. При цьому, суд зауважує, що сторона позивача не позбавлена права перегляду рішення суду у справі що розглядається за нововиявленими обставинами, у разі прийняття іншого рішення по суті позовної заяви касаційним судом за результатами касаційного перегляду судових рішень. Судом у справі №344/16992/19 було також встановлено, що координати поворотних точок земельної ділянки [PERSON] , що містяться в поземельній книзі, відповідають координатам поворотних точок цієї земельної ділянки, що містяться в технічній документації із землеустрою. Фактичне використання земельної ділянки [PERSON] не відповідає межам, що вказані в технічній документації. На дату реєстрації у ДЗК земельної ділянки [PERSON] має місце накладка між земельними ділянками сторін, площа накладання 0.0010га, а площа земельної ділянки [PERSON] , яку займає самочинно збудована споруда [PERSON] становить 0.0001га. Отже, висновок суду першої інстанції про зобов`язання [PERSON] не чинити перешкоди у здійсненні права власності земельної ділянки [PERSON] , знести самочинно збудовану господарську споруду на земельній ділянці [PERSON] та відновити тверду межу земельної ділянки згідно координат поворотних точок меж земельної ділянки, що відображені у листі відділу Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 13.05.2019р., є правильним та не суперечать висновкам експерта. З наявних матеріалів справи вбачається можлива наявність помилки у застосуванні систем координат земельних ділянок, які були сформовані до 01.01.2013р. та відомості про які були перенесені до ДЗК, та помилки у відомостях щодо місця розташування земельних ділянок з урахуванням суміжних землеволодінь. Отже, [PERSON] належить право володіння та користування частиною земельної ділянки, якою вже користується [PERSON] . Виділення частини спірної земельної ділянки у власність [PERSON] є неправомірним, видача їй державного акту у 2004 році проведена без врахування того, що на той час частина земельної ділянки не була вільною та перебувала у власності [PERSON] , а тому користування\~ частиною земельної ділянки громадянкою [PERSON] порушує права [PERSON] . Звідси, вимоги [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності належної їй земельної ділянки пл..0.0433га шляхом скасування рішення виконкому від 21.07.2004р. про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки пл..0.0270га по [ADDRESS] та визнання Державного акту на право власності виданого на її ім`я, підлягають до задоволення. Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Згідно зі статтею 2 Закону України "Про землеустрій" землеустрій здійснюється на підставі: а) рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; б) укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; в) судових рішень. Документація із землеустрою включає в себе текстові та графічні матеріали і містить обов`язкові положення, встановлені завданням на розробку відповідного виду документації. Документація із землеустрою розробляється на основі завдання на розробку відповідного виду документації, затвердженого замовником. Склад, зміст і правила оформлення кожного виду документації із землеустрою регламентуються відповідною нормативно-технічною документацією з питань здійснення землеустрою (стаття 29 Закону України "Про землеустрій"). Відповідно до статті 55 Закону України "Про землеустрій" встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. У разі якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися. Власники землі та землекористувачі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям. Пунктом 2.8 Інструкції про встановлення меж земельних ділянок в натурі та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 2376, передбачено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку (у разі його наявності). Серед матеріалів Технічної документації із землеустрою щодо встановлення та узгодження меж земельної ділянки площею 0.0433га станом 2016 року, належній відповідачу1, що є предметом даного спору, був наявний документ що засвідчував право власності на дану земельну ділянку більшою навіть площею 0.0448га за нею ще на 2000 рік (межа якої на той час була погоджена попереднім суміжником), площа ділянки на час виготовлення Технічної документації не збільшилась, а навпаки зменшилась (з врахуванням що на протилежній стороні межі ділянки відповідача1 стояла та стоїть майже по всій межі існуюча нерухома будівля), а тому непогодження межі новим вже суміжником (позивачем) Пастушок, яка стала власницею ділянки тільки з 2004 року, не впливає на її право власності та не порушує прав позивача, при цьому, що стороною позивача не доведено щодо зміни конфігурації суміжної земельної ділянки відповідача1 в сторону ділянки належної позивачу (наприклад зменшення площі її земельної ділянки зі сторони суміжної межі), водночас це і не було підставою подачі позову. \~\~ Окрім того, ВС у справі №710/2564/2012 у постанові від 17.09.2017р. зазначив, що згідно зі статтею 55 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів). Отже, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - це сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування, на підставі яких орган місцевого самоврядування, реалізує власну компетенцію, приймаючи рішення про передачу громадянам безоплатно земельні ділянки у власність. Звідси, суд приходить до ствердного висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позову про визнання недійсною Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості [PERSON] на земельну ділянку площею 0.043га, кадастровий номер 2610100000030040329 за адресою [ADDRESS] , з підстав визначених позовом, за недоведеністю та з врахуванням того, що така документація не є правовстановлюючим документом, а виготовляється іншою юридичною чи фізичною особою для реалізації наявних прав чи для набуття таких прав землевласника чи землекористувача. Позивач обґрунтовуючи позовну вимогу номером два, зазначив, що оскільки така Техдокументація була використана [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу з [PERSON] , то відповідно державна реєстрація прав на земельну ділянку площею 0.0433га, кадастровий номер 2610100000030040329 за адресою [ADDRESS] теж підлягає скасуванню. Суд вважає дану вимогу, яка є похідною від першої вимоги, також необґрунтованою виходячи з такого. Позивач посилався на норми таких статей та законів - ст.21,373, 391,393 ЦК України, ст.90,125,152,155,158 ЗК України та ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За нормами ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. При цьому, предметом спору жодний акт виданий відповідним органом влади не оскаржується. За ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Також, як вказується в статтях 391,393 ЦК України (зі змінами від 13.05.2020р.) власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Згідно зі ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Аналогічно, чинний ЗК на який посилалася сторона позивача також передбачає, що порушені права власників земельних ділянок, які\~\~ виникають з моменту державної реєстрації цих прав, підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Однак, судом не встановлено порушення прав позивача, про що вказано вище, ні виготовленою на замовлення відповідача1 техдокументацією, ні реєстрацією прав в державному реєстрі за відповідачем2. Стосовно скасування державної реєстрації речових прав на земельну ділянку, то за вимогами ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», чинної на день проведення державної реєстрації прав за відповідачем [PERSON] , зазначала, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Порушень процедури реєстрації стороною позивача не доводилась та судом не встановлено порушень при реєстрації при розгляді даної справи. За ч.3 ст. 26 цього ж закону, на яку посилається позивач та її представник, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону. Оскільки, судом відмовлено у задоволенні вимоги про визнання недійсною Технічної документації із землеустрою виданої на ім`я [PERSON] , договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] не був предметом оскарження у даній справі, відповідно вимога про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку [PERSON] є також необґрунтованою та недоведеною перед судом. Підсумовуючи встановлене судом, доводи позовних вимог не підтверджуються зібраними та оціненими доказами в їх сукупності, не є доведеними перед судом, а тому до задоволення не підлягають. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Вимога ефективності судового захисту перекликається з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 13, ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові в межах наданих позивачем та відповідачем доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). На підставі наведеного, відповідно до ст. 90,125,152,155,158\~ ЗК України, ст. ст. 3, 15, 16, 21,373, 391,393\~ Цивільного кодексу України, ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 2,55 Закону України "Про землеустрій"\~

Outcome: dismissed