Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з вказаним позовом, в якому просила: 1) встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши у користування [PERSON] кімнату №3, площею 11,0 кв.м; у користування [PERSON] кімнату №1 та 2, площею 17,0 кв. м та 10,7 кв. м; залишити в спільному користуванні: кухню - 6,0 кв. м; вбиральню - 3,0 кв.м; коридор - 3,1 кв.м; 1,9 кв.м та 2,3 кв.м; вбудовані шафи - 0,9 кв. м; 0,7 кв. м; 2) зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал», Акціонерне товариство «Київгаз», Товариство з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» здійснити поділ особових рахунків на оплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вони з донькою, відповідачем посправі, є співвласниками квартири [ADDRESS] , яка складається з трьох житлових кімнат: кімнати №1 площею 17,0 кв. м; кімнати № 2 площею 10,7 кв. м; кімнати №3, площею 11,0 кв.м; кухні - 6,0 кв. м; вбиральні - 3,0 кв.м; коридорів - 3,1 кв.м; 1,9 кв.м та 2,3 кв.м; вбудовані шафи - 0,9 кв. м; 0,7 кв. м. З січня 2021 року відповідач [PERSON] припинила сплачувати комунальні послуги, у зв`язку з чим позивач змушена самостійно здійснювати їх оплату, що ставить її у скрутне матеріальне становище з огляду на малий розмір пенсії. Вказане також призводить до неповної оплати за комунальні послуги, внаслідок чого за квартирою рахується заборгованість. Вона пропонувала відповідачу здійснити розподіл рахунків та визначити порядок користування квартирою, проте остання відмовилась. У той же час, між ним склався певний порядок користування квартирою. Так, вона користується кімнатою [ADDRESS] , площею 11,0 кв.м, а відповідач разом із сином [PERSON] , [INFO] , проживають у кімнатах №1 та 2, площею 17,0 кв.м та 10,7 кв. м відповідно. Кухня - 6,0 кв. м; вбиральня - 3,0 кв.м; коридор - 3,1 кв.м; 1,9 кв.м та 2,3 кв.м; вбудовані шафи - 0,9 кв. м; 0,7 кв. м перебувають в загальному користуванні. З урахуванням викладеного, позивач змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 21.08.2023 позов залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 31.08.2023 відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового розгляду. 21.09.2023 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Ємець С.М. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що відповідач [PERSON] відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.07.2010 є власником частки квартири [ADDRESS] . Як співвласники квартири відповідач разом із позивачем добровільно визначили порядок користування вказаною квартирою, виділивши у користування [PERSON] кімнату [ADDRESS] , площею 11,0 кв.м; а у користування [PERSON] та її сина - кімнати [ADDRESS] , площею 17,0 кв. м та 10,7 кв.м, відповідно. Позивач не заперечує проти такого користування квартирою, у той же час, відповідача також влаштовує вказаний порядок. При цьому, кухня - 6,0 кв. м; вбиральня - 3,0 кв.м; коридори - 3,1 кв.м; 1,9 кв.м та 2,3 кв.м; вбудовані шафи - 0,9 кв. м; 0,7 кв. м перебувають в загальному користуванні. Разом з тим, твердження позивача про те, що відповідачем [PERSON] порушується вказаний порядок користування квартирою, не відповідють дійсності, оскільки кімната позивача закривається на ключ та відповідач з сином не мають до неї доступу. З огляду на наведене відповідач не заперечує проти задоволення позову в частині встановлення порядку користування квартирою, який зазначений у позові. Вказала про те, що нею регулярно оплачуються комунальні послуги. Крім того, вважає, що вимога позивача про розподіл особових рахунків підлягають задоволенню виходячи з площі кімнат, що будуть виділені у користування кожній стороні, а також площі приміщень, залишених у спільному користуванні. 28.09.2023 позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якому остання вказує на наявність спору між сторонами у справі, що в свою чергу й слугувало підставою для звернення з вказаним позовом до суду. 03.10.2023 представником відповідача - Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на адресу суду надіслано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог до ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» з наступних підстав. Зазначила, що у квартирі [ADDRESS] , відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . З вказаною адресою зареєстровано три особи, а нарахування послуг з централізованого водопостачання та водовідведення проводиться за показниками зареєстрованого приладу обліку води. Вказує на те, що розподіл особового рахунку є можливим лише за умови укладення з кожним із споживачів окремих договорів про надання послуг. Разом з тим, позивачем не доведено, що вона зверталась з вказаним питанням до ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» та їй було відмовлено. При цьому, оскільки не було визначено конкретну житлову площу, якою користується кожна з осіб, яка зареєстрована у вказаній квартирі, тому вважає позов в частині поділу особових рахунків передчасним та безпідставним. 05.10.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника ТОВ «Київські енергетичні послуги», в якому остання зазначила, що позов в частині поділу особових рахунків є необґрунтованим, безпідставним та таким, що суперечить чинному законодавству. Пояснила, що між ТОВ «Київські енергетичні послуги» та [PERSON] існують договірні відносини. У той же час, відповідно до ПРРЕЕ кожен із мешканців квартири має можливість встановити окремий лічильник для індивідуального обліку спожитої електричної енергії у помешканні. Розділення потужностей квартири, встановлення окремих розрахункових приладів обліку та укладення індивідуальних договорів може бути виконано за умови, якщо кожен із співвласників має документально підтверджене право власності на зазначене приміщення, також для кожного із співвласників на плані помешкання повинна бути виділена в натурі його частка, тобто документально оформлена домовленість сторін, яким чином вони використовують спільне майно. Однак, на сьогоднішній день відсутні підстави для поділу особового рахунку через відсутність окремого обліку електричної енергії у кожного співвласника. Крім того, питання розподілення потужностей квартири та встановлення окремих розрахункових приладів обліку є компетенцією оператора системи розподілу, а не постачальника електричної енергії, яким є ТОВ «Київські енергетичні послуги». 01.11.2023 представник АТ «Київгаз» надіслала до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що на даний момент відповідно до вимог законодавства АТ «Київгаз» здійснює розподіл природного газу, а ГК «Нафтогаз України» є постачальником природного газу за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, виходячи з позовної вимоги до АТ «Київгаз», позичальник просить поділити особовий рахунок саме за послуги з розподілу природного газу, які надаються за вищевказаною адресою. У відзиві зазначено, що на ім`я [PERSON] , як на споживача послуг з розподілу природного газу, відкрито особовий рахунок № [NUMBER] та присвоєно ЕІС-код № 56ХМ19А11934960V. Частиною 1 Глави 3 Розділу VI Кодексу газорозподільних систем встановлено, що за однією поштовою адресою укладається один договір розподілу природного газу з побутовим споживачем. У випадку наявності у побутового споживача декількох об`єктів за різними поштовими адресами укладаються окремі договори розподілу природного газу по цих об`єктах. У зв`язку з наведеним, вважає позовну заяву в частині зобов`язання АТ «Київгаз» поділити особовий рахунок такою, що не підлягає задоволенню, як безпідставна. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснила, що нею фактично здійснюється оплата комунальних послуг відповідно до її частки у спільній частковій власності (), а відповідачем сплачується четверта частина нарахованих послуг, що ставить її у скрутне матеріальне становище. Іншого доходу окрім пенсії вона не має. У той же час вона користується лише однією кімнатою у квартирі, а відповідач з сином займають інші дві кімнати, тож і сплачувати відповідач повинна більше, ніж одну четверту від нарахованих комунальних послуг. Домовитися про це вони не можуть, тому позивач просить визначити порядок користування квартирою та поділити особові рахунки. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Пояснив, що між сторонами існує усталений порядок користування квартирою: позивач проживає у кімнаті [ADDRESS] , площею 11,0 кв.м, а відповідач разом із сином проживають у кімнатах [ADDRESS] та [ADDRESS] , площею 17,0 кв.м та 10,7 кв.м відповідно, при цьому, вказаний порядок влаштовує обидві сторони. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково з підстав, зазначених у відзиві. Житлову кімнату № 1, площею 17,0 кв.м, просила залишити у спільному користуванні, оскільки вона є прохідною і виходячи з такого розташування кімнат технічно неможливо обмежити доступ до неї, а отже і користування, з боку позивача. Представники відповідачів ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» та АТ «Київгаз» у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Представник ТОВ «Київські енергетичні послуги» у судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу за її відсутності. Вислухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 06.07.1999, Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01.07.2010, зареєстрованим в реєстрі за № 4-1043, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26733451 від 16.07.2010. У власності відповідача [PERSON] перебуває частка вказаної квартири, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 24099878 від 01.07.2010. Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , вказана квартира, загальною площею 56,6 кв.м, житловою площею 38,7 кв.м, складається з трьох житлових кімнат: кімнати № 1 площею 17,0 кв. м; кімнати № 2 площею 10,7 кв. м; кімнати № 3, площею 11,0 кв.м; кухні - 6,0 кв. м; вбиральні (поєднаної) - 3,0 кв.м; коридору - 3,1 кв.м; 1,9 кв.м та 2,3 кв.м; вбудованих шаф - 0,9 кв.м; 0,7 кв.м. При цьому, житлові кімнати № 2, площею 10,7 кв.м, та №3, площею 11,0 кв.м, є ізольованими приміщеннями, кожна має окремий вхід. У той же час, кімната №1 площею 17,0 кв. м є прохідною. Як вбачається з Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] (донька) та [PERSON] (онук). Як на підставу звернення до суду з вказаним позовом, позивач посилається на те, що у неї з відповідачем [PERSON] виник спір щодо порядку користування квартирою, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За правилами частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частинами 1, 2 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до частин 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500цс15), постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року (справа № 761/44705/19), від 22 липня 2022 року (справа № 344/698/18). За приписами ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Також, як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Житлові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Житловим кодексом України та іншими актами законодавства України. Відповідно до ч.2 ст. 183 ЦК України квартира є неподільною річчю, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. За приписами ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Судом під час розгляду справи встановлено, що між співвласниками [PERSON] та [PERSON] склався наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] , а саме: позивач користується ізольованою житловою кімнатою [ADDRESS] , площею 11,0 кв.м; відповідач займає ізольовану житлову кімнату № 2, площею 10,7 кв.м; син відповідача та онук позивача [PERSON] , [INFO] , проживає у кімнаті № 1, площею 17,0 кв.м, яка є прохідною. Кухня, вбиральня, коридор, вбудовані шафи знаходяться у їх спільному користуванні. Відповідно до ст. 47 ЖК України, норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Аналізуючи вказані норми закону, що регулюють правовідносини у сфері здійснення права власності та користування жилими приміщеннями у квартирах, що належать особам на праві приватної власності, суд, вирішуючи питання про визначення порядку користування спільним майном - трикімнатною квартирою [ADDRESS] , виходить, по-перше, з розміру часток кожного співвласника в спірній квартирі; по-друге, з того, що у спірній квартирі, окрім співвласників, між якими виник спір з приводу користування спільним майном, зареєстрований та постійно проживає, а отже нарівні зі співвласниками має право користування квартирою, неповнолітній онук позивача та син відповідача [PERSON] , [INFO] ; по-третє, з того, що не усі житлові кімнати у квартирі, що перебуває у спільній частковій власності, є ізольованими та мають окремі входи. Як убачається з технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , площею 17,0 кв.м, є прохідною, не має окремого входу, тобто це вузлова кімната, що з`єднує собою входи в інші приміщення, через неї проходить умовний коридор, лише через який можливо потрапити до інших двох житлових кімнат, а також до кухні та інших приміщень, що знаходяться у спільному користування мешканців квартири та є необхідними для повноцінного проживання у ній. Отже, технічно неможливо без перепланування обмежити у користуванні вказаною кімнатою позивача [PERSON] та, як наслідок, залишити її користуванні лише відповідача, як просить позивач. Таке вирішення спору не буде відповідати інтересам обох сторін у справі. З огляду на викладені обставини, приймаючи до уваги той порядок користування квартирою, що склався між усіма членами сім`ї, суд вважає правильним встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши у користування [PERSON] житлову кімнату № 3, площею 11,0 кв.м; у користування [PERSON] - житлову кімнату № 2, площею 10,7 кв.м; залишивши у спільному користуванні: житлову кімнату № 1, площею 17,0 кв.м; коридор, площею 3,1; 1,9; 2,3 кв.м; вбиральню (поєднану), площею 3,0 кв.м; кухню, площею 6,0 кв.м; вбудовані шафи, площею 0,9; 0,7 кв.м. Саме такий порядок користування спірною квартирою, на переконання суду, буде найбільш оптимальним, не призведе до погіршення житлових прав сторін, як співвласників квартири, та неповнолітнього [PERSON] та буде відповідати часткам кожного зі співвласників у спільному майні. При цьому, суд враховує, що визначення вказаного порядку користування квартирою не призведе до погіршення житлових умов сторін у справі. Виділяючи в користування ізольовані жилі кімнати буде дотримано принцип адекватності розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та збережено цільове призначення квартири, а саме проживання людей. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази у світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що виділення сторонам наведених вище кімнат відповідає вимогам закону, частці у спільному майні та не призведе до порушення житлових прав співвласників квартири, адже баланс інтересів співвласників при користуванні квартирою не порушить права один одного та визначення порядку користування спірною квартирою за визначеним судом варіантом є найбільш наближений до розміру житла, що перебуває у власності сторін. Щодо позовних вимог про поділ особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг між співвласниками квартири, суд зазначає наступне. Як вже встановлено судом, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Позивач наводить аргументи про те, що оскільки відповідач не бере участь в утриманні спільної квартири, адже не здійснює оплату за житлового-комунальні послуги, а відтак необхідно здійснити розподіл особових рахунків з урахування визначеного порядку користування квартирою між двома співвласниками. Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно з ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 10 Правил користування приміщеннями жилих будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572 (далі - Правила) мешканці квартири, житлового приміщення у гуртожитку, в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, житлового приміщення у гуртожитку щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю зареєстрованих осіб, що проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар). Відповідно до Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань ЖКГ України від 27.06.2008 №190 споживач забезпечує виконання технічних умов та підключення об`єктів до систем централізованого питного водопостачання та водовідведення згідно із цими Правилами. Приєднання до систем централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення здійснюється відповідно до технічних умов, виданих виконавцем послуги з централізованого водопостачання/централізованого водовідведення, та розробленого і затвердженого в установленому порядку проєкту на приєднання. Згідно п. 4.5.7 Кодексу систем розподілу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 310 у випадку якщо за однією адресою відбувається виділ частки майна (приміщення) співвласників із спільної сумісної власності, внаслідок чого кожен із співвласників набуває права власності на окрему частку такого майна, перерозподіл потужності між власниками не потребує розробки та видачі технічних умов, якщо не збільшується величина сумарної приєднаної потужності об`єкта архітектури та/або не змінюється категорія надійності електропостачання електроустановки. У цьому випадку роботи, що забезпечують перерозподіл потужності та облік електричної енергії, здійснюються ОСР після внесення кожним із власників (співвласників) плати за монтаж (демонтаж) додаткових елементів мережі та встановлення окремих вузлів обліку. Відповідно до п. п. 2.3.6, 2.3.7 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312, послуги з облаштування вузла обліку електроустановки або реконструкції вузла обліку надаються споживачу постачальником послуг комерційного обліку електричної енергії відповідно до договору про надання послуг комерційного обліку та Кодексу комерційного обліку. Надання споживачу замовлених ним послуг з облаштування вузла обліку або реконструкції вузла обліку електричної енергії здійснюється за рахунок споживача. У разі розділення обліку електричної енергії оплата послуг облаштування вузла обліку або реконструкції вузла (вузлів) обліку електричної енергії здійснюється за рахунок осіб, з ініціативи яких проводиться відповідне розділення. Також слід зазначити, що відповідно до п.1 Глави 3 Розділу 6 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494 договір розподілу природного газу має бути укладений оператором газорозподільної мережі з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через газорозподільної мережі, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні Оператора газорозподільної мережі. Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт. Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається. За однією поштовою адресою укладається один договір розподілу природного газу з побутовим споживачем. У випадку наявності у побутового споживача декількох об`єктів за різними поштовими адресами укладаються окремі договори розподілу природного газу по цих об`єктах. Якщо об`єкт побутового споживача перебуває у власності (користуванні) кількох осіб, укладається один договір з одним із співвласників (користувачів) за умови письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відмітка в заяві-приєднанні. Аналізуючи наведені положення норм права, суд прийшов до переконання про те, що відкриття окремих особових рахунків на кожного із співвласників на оплату житлово-комунальних послуг: централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, можливе лише після виділення часток кожного із співвласників в натурі, та встановлення окремих обчислювальних приладів щодо окремих видів житлово-комунальних послуг. У зв`язку із встановленим, суд прийшов до переконання про те, що оскільки між співвласники встановлено порядок користування спільною частковою власністю без виділення часток у натурі, житлово-комунальні послуги отримуються у відповідності до вимог чинного законодавства, а відтак підстави для задоволення позовних вимог про поділ особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг також відсутні, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Щодо обов`язку усіх співвласників здійснювати оплату за житлово-комунальні послуги суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України). Отже, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Наведена вище правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеного у постанові від 13.03.2019 у справі №521/3743/17-ц (провадження №61-26462св18) та у постанові від 19.08.2020 у справі №703/2200/15-ц (провадження №61-7289св20). Аналіз викладених норм права дає підстави для висновку, що частина позовних вимог позивача не ґрунтується на нормах права, оскільки чинним законодавством не передбачено проведення поділу особових рахунків за комунальні послуги, або ж відкриття декількох особових рахунків в одному житлі, відтак не можуть бути задоволені. Крім цього, за законом суд не наділений правом проводити поділ особових рахунків за комунальні послуги. Будь-яких інших фактичних обставин, які б мали значення для правильного вирішення справи суд не встановив. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши наявні у матеріалах справи докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 536,80 грн., тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial