Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовною заявою до АТ «ОТП Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.12.2020 між [PERSON] та АТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір №2035017268. Відповідно до п. 1.1. умов кредитного договору позивач отримав кредит (грошові кошти) на споживчі цілі в сумі 92980,00 грн. Згідно з п. 1.2. кредитного договору використовується фіксована процентна ставка у розмірі 40,00% річних. Позичальник зобов`язаний повністю повернути Банку суму отриманого Кредиту та виконати всі інші зобов`язання встановлені кредитним договором та графіком платежів не пізніше 15.12.2025. Позивач вважає, що при укладанні кредитного договору порушені його права, як споживача. Працівники банку з умовами кредитного договору позивача належним чином не ознайомили, оформлення кредитного договору тривало 30 хвилин, за результатом позивачу вручено текст кредитного договору, який ним підписано, але не прочитано через дрібний шрифт. Крім того, такі складові кредитного договору, як паспорт споживчого кредиту, правила кредитування та тарифи банку відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу не надавалися. Після звернення до банку стосовно правильності нарахування та тарифів банку, то останній на вимогу надав у своїх листах різні примірники паспорту споживчого кредиту, що містить різну інформацію. Отже, укладений спірний кредитний правочин - є таким, що укладений під приводом та впливом обману з боку банку, з одночасним використанням елементів нечесної підприємницької практики. Пунктом 1.1. кредитного договору не встановлений розмір комісії за управління кредитом, але з виписки стосовно наявної заборгованості, вбачається, що комісія нараховується. Відповідачем не повідомлено позивача про умови та строки обробки персональних даних та право банку без згоди позивача залучати колекторські компанії. Звернення позивача з листами про припинення порушень з боку відповідача, залишені без задоволення. На підставі викладеного, позивач звертається до суд з даним позовом та просить визнати кредитний договір №2035017268 від 15.12.2020 недійсним. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27.04.2023 позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу. Постановою Київського апеляційного суду від 17.08.2023 ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 27.04.2023 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 14.09.2023 вищевказану позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 03.11.2023 відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. З прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач просить проводити розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача АТ «ОТП Банк» у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі Відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності Відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 15.12.2020 між [PERSON] та АТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір №2035017268. Відповідно до п. 1.1., 1.2 кредитного договору банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 92980,00 грн. на споживчі цілі, строком до 15.12.2025, із сплатою фіксованої процентної ставка у розмірі 40,00% річних (а.с.70). Враховуючи те, що позивач у позовній заяві визнає, що ним підписано та укладено спірний кредитний договір № 2035017268, а відтак згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказана обставина не підлягає доведенню. Згідно з п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» та Положення Національного банку України «Про кредитування», наданий кредит є споживчим кредитом в розумінні п.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що банк не дотримав та грубо порушив встановлені законодавством України імперативні вимоги Законів України та приписи законодавства України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту, забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів. Кредитний договір є таким, що укладений позивачем під впливом обману та з застосуванням Банком елементів нечесної підприємницької діяльності та грубо порушує охоронювані Конституцією і Законами України права та інтереси споживача фінансових послуг. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини друга - шоста статті 203 ЦК України). За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, не встановивши обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умови і які можуть мати наслідком недійсність договору загалом. У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнанні недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів. Такий правовий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17. Відповідно до п. 2 кредитного договору, підписавши спірний договір, позивач визнав про те, що попередньо ознайомився зі всіма умовами надання банківських послуг, правилами, тарифами, в тому числі із положенням договорів та усіх додатків до них, невід`ємною частино. яких є ця заява - анкета про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк», та які розміщені на офіційному сайті банку. Перед укладанням кредитного договору позичальник не пред`явив банку вимогу про невідповідність його умов чинному законодавству, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Укладений між сторонами кредитний договір містить базові умови кредитування, предмет договору, цільове використання кредиту. Сторонами обумовлено момент виникнення права позичальника на отримання кредиту. Визначено плату за користування кредитом, порядок виконання боргових зобов`язань, строк кредитування, порядок надання кредиту, також обумовлені інші положення договору, заключні положення. За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», [PERSON] з урахуванням принципу змагальності сторін зобов`язаний був довести наявність правових та фактичних підстав для задоволення вимог, натомість належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину не надав. Положенням статті 230 ЦК України встановлено правові наслідки оспорюваного правочину, вчиненого під впливом обману. Так, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (частина перша статті 230 ЦК України). У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Отже, укладений між сторонами кредитний договір не вчинений під впливом обману, не є несправедливим, не суперечить принципу добросовісності, не має істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища позивача, як споживача кредитних послуг. Обравши самостійно на власний розсуд кредитора, позивач перед укладанням кредитного договору отримав в повному обсязі передбачену законодавством інформацію щодо умов кредитування, та підписавши його, засвідчив надання йому банком повну, достовірну та вичерпну інформацію щодо умов отримання, користування та повернення кредиту. Доказів протилежного стороною позивача не надано. Крім того, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до банку на які посилається у позовній заяві. Доводи позивача про те, що кредитний договір було укладено із порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», так як перед його укладенням та під час укладення, всупереч частині 2 статті 11 вказаного закону, позичальнику не було надано інформації про умови кредитування, суд вважає безпідставними, оскільки, спірний кредитний договір підписаний сторонами (позивач визнав ту обставину, що ним був підписаний кредитний договір), які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім того, суд приймає до уваги те, що позивач на момент укладення договору в 2020 році не заявляв заперечень чи додаткових вимог щодо умов спірного договору, а з позовом про визнання його недійсним звернувся до суду лише в квітні 2023 року. Доводи позивача про те, що кредитний договір за своїм змістом суперечить положенням законодавства, судом до уваги не приймаються, оскільки, ґрунтуються виключно на довільному трактуванні позивачем положень ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» і умов кредитного договору, спростовуються встановленими фактичними обставинами справи та умовами кредитного договору. Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, в ньому не містяться жодні положення, які Закон України «Про захист прав споживачів» визначав би як несправедливі та такі, які спричиняють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Варто вказати на те, що підписуючи оскаржуваний кредитний договір, позичальник [PERSON] погодився з усіма умовами щодо отримання кредиту, повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, встановлені договором. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те що обставини, на які посилається позивач, як на підставу позовних вимог, зокрема, щодо порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», введення позивача в оману, не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, а тому суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити. Інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позовної заяви звільнений від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed