Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

У листопаді 2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу у розмірі 2000,00 доларів США, три проценти річних в розмірі 23 долари США, тобто суму в загальному розмірі 2023,00 долари США; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму моральної шкоди у розмірі 70000,00 грн. В огрунтування заявлених вимог вказує, що 24 квітня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів в розмірі 2000,00 доларів США. Даний факт підтверджується розпискою від 24 квітня 2023 року. Відповідач у встановлений у договорі позики строк 01 липня 2023 року грошових коштів позивачу не повернув, на телефонні дзвінки не відповідає, позивач просить стягнути суму боргу. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 листопада 2023 року справу передано на розгляд судді Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року позовну заяву залишено без руху, оскільки позивачем при зверненні до суду з позовною заявою не долучено примірник позовної заяви з додатками для відповідача. На виконання вимог ухвали суду від 24 листопада 2023 року позивачем надано примірник позовної заяви для відповідача. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21 грудня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження по справі та призначено судове засідання на 12 лютого 2024 року. Позивач у судове засідання 12 лютого 2024 року не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Подала до суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання призначене на 12 лютого 2024 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом надсилання судової повістки. Копія позовної заяви та ухвала суду про відкриття спрощеного позовного провадження надсилалась відповідачу на адресу зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] . Конверт повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Також відповідач сповіщався шляхом направлення смс повідомлення у додаток «Viber». Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, враховуючи що відповідач був сповіщений завчасно про день та час розгляду справи, не з`явився, не скористався правом на подання відзиву, не надав доказів на підтвердження поважності неявки, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів, за відсутності належним чином сповіщеного відповідача. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи. В зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що 24 квітня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів в розмірі 2000,00 доларів США. Даний факт підтверджується розпискою від 24 квітня 2023 року (а.с. 10). Договором позики був встановлений строк повернення позики, до 01 липня 2023 року. Докази повернення відповідачем отриманих у борг коштів від [PERSON] матеріали спарви не містять. Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем взятих на себе боргових зобов`язань. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц провадження № 14-446цс18 від 16 січня 2019 року відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Станом на день звернення позивача до суду із позовними вимогами, відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав, отриману за борговою розпискою суму коштів не повернув, таким чином з нього підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 24 квітня 2023 року у розмірі 2000,00 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути 3% річних за період з 01 липня 2023 року по 17 листопада 2023 року в сумі 23 долари США. В частині вимог щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає таке. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В ч. 3 вказаної статті зазначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з положеннями ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Приписами ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди від 31 березня 1995 року №4 (з наступними змінами і доповненнями), позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Позивач всупереч положенням статті 81 ЦПК України не надала суду жодних доказів, які б підтверджували завдання їй моральної шкоди відповідачем, не обґрунтовано в чому полягає така шкода. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 70000,00 грн відсутні через необґрунтованість та недоведеність такої вимоги. Таким чином повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання про часткове задоволення позову [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, та стягнення з [PERSON] грошових коштів за договором позики від 24 квітня 2023 року в розмірі 2000,00 доларів США та трьох відсотків річних у розмірі 23 доларів США. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог у сумі 733,33 грн (73333,75 грн/143333,75 грн х 1433,34 грн = 733,33 грн). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial