Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання своєї доньки [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Мотивуючи заявлені позовні вимоги зазначила, що є основним квартиронаймачем даного житлового приміщення. Квартира не приватизована і перебуває у комунальній власності. Крім позивача в квартирі були зареєстровані її діти : [PERSON] , [PERSON] і відповідач [PERSON] . Проте відповідач [PERSON] з 2000 року в квартирі не проживає, а з 2017 року перебуває за межами України. Відповідач [PERSON] не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги, а через відсутність з нею зв`язку позивач позбавлена можливості отримати субсидію на оплату комунальних послуг. Ураховуючи наведене, просила визнати [PERSON] такою, що на підставі статті 72 ЖК України втратила право користування квартирою. У відзиві на позов представник відповідача [PERSON] адвокат Півень Г.В. проти задоволення позову заперечив, посилається на поважні причини відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання в України, оскільки син відповідачки [PERSON] , 2008 року народження, навчається в ліцеї Огюста Лубатьєра у Франції і не може залишатися без опіки матері. Після досягнення сином повнолітня відповідач має намір повернутись на постійне проживання в Україну і не має іншого житла, окрім спірної квартири. В судовому засідання позивач [PERSON] позов підтримала і пояснила, що окрім питання отримання права на субсидію, мала намір завершити процедуру приватизації спірної квартири. На даний час в квартирі з нею проживає син [PERSON] із сім`єю, донька [PERSON] знялась з реєстрації, а відповідач [PERSON] в квартирі тривалий час не проживає. У 2000 році позивач дозволила [PERSON] проживати в успадкованому позивачкою житловому будинку в м.Ковелі, з того часу остання в квартирі не мешкала, а згодом у 2017 році виїхала на постійне проживання у Францію. Через непорозуміння за час війни сторони припинила спілкування. Позивач вважає, що має право приватизувати квартиру одноосібно і згодом розподілити своє майно між трьома дітьми на власний розсуд. Представник позивача адвокат Клімук О.С. просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позов заперечила і пояснила, що була вселена у спірну квартиру разом із позивачем на підставі ордеру, відповідно, має право на участь в приватизації житла. Спірна квартира є єдиним можливим місцем проживання в Україні. Дійсно, починаючи з 2000 року вона тимчасово проживання у житловому будинку на [ADDRESS] , що належить позивачу на праві власності, оскільки після одруження брата [PERSON] в квартирі не вистачало місця для кількох сімей. Після вступу неповнолітнього сина до навчального закладу у Франції, вона змушена перебувати з ним за кордоном до досягнення повноліття, проте щотримісяці приїздила в Україну в спірне житло і має намір повернутися в Україну на постійне проживання. Обурена рішенням позивача звернутися з таким позовом до суду, адже під час повномасштабного вторгнення РФ в Україну допомогла усім рідним отримати притулок у Франції. Вважає надуманими доводи позивача про неможливість отримання субсидії щодо оплати комунальних платежів, і вказує на дійсну мету позову позбавлення відповідача можливості брати участь у приватизації житла. Представник відповідача адвокат Півень Г.В. просив у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, вивчивши матеріали справи, дійшов такого висновку. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону чи за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24.11.1986 у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18.02.1999 у справі «Larkos v. Cyprus»). Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах від 03.04.2019 у справі № 454/2025/15-ц, від 27.08.2021 у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20), від 11.10.2021 у справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21), від 31.08.2022 у справі № 344/19735/19 (провадження № 61-13123св21) Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Суд встановив, що на підставі ордеру №1012 від 04.11.1985 [PERSON] дозволено вселитись в ізольовану квартиру на [ADDRESS] із сім`єю у складі 5 осіб: [PERSON] (дружина), [PERSON] (донька) 1980 року народження, [PERSON] (дочка) 1977 року народження, [PERSON] (син) 1982 року народження. Рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради №181 від 11.06.2015 дозволено РЖКП №1 переоформити особовий рахунок на дану квартиру з померлого квартиронаймача [PERSON] на його дружину [PERSON] . Згідно з довідкою РЖКП №1 на час звернення з позовом до суду в квартирі зареєстровані позивач, син [PERSON] , донька [PERSON] , дочка [PERSON] . Як з`ясовано судом дійсна сутність позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, полягає у намірах позивача одноосібно приватизувати квартиру. Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Приватизація здійснюється\~шляхом безоплатної передачі наймачу та членам його сім`ї квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у межах визначеної норми. При цьому, до членів сім`ї наймача включаються громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до пунктів 4,18,23 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності. В судовому засіданні сторони визнали ту обставину, що [PERSON] , починаючи з 1985 року постійно була зареєстрована в спірній квартирі на [ADDRESS] та за домовленістю з позивачем з 2000 року проживала в житловому будинку на [ADDRESS] , зберігаючи право на проживання в квартирі. Відповідач [PERSON] не заперечує факт тимчасової відсутності у спірному житлі починаючи з 2018 року, однак вважає причини своєї відсутності поважними. Довідкою навчального закладу підтверджений факт навчання неповнолітнього сина відповідачки [PERSON] , [INFO] , у Франції. Відповідач [PERSON] не залишає наміру після досягнення дитиною повноліття повернутися на постійне проживання в Україну. Іншого житла, окрім спірної квартири, вона не має, можливість проживати у будинку на [ADDRESS] залежить від волевиявлення позивача, яка успадкувала даний будинок. Оцінивши надані суду докази і заслухавши доводи сторін, суд не вбачає підстав для позбавлення відповідача права користування спірним житлом. Встановлені в ході розгляду справи обставини доводять поважність причин її відсутності за місцем реєстрації і не дозволяють виключити її з числа осіб, які мають право на приватизацію житла. Таке втручання у права відповідача вочевидь буде мати ознаки незаконного. Ураховуючи наведене, у задоволенні позову необхідно відмовити, судові витрати відповідно до приписів статті 141 ЦПК України залишити за позивачем.

Outcome: dismissed