Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

27.06.2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по догляду та вихованню дитини, не цікавиться її життям та здоров`ям, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, має заборгованість по сплаті аліментів на її утримання, з 2015 року доньку взагалі не бачить, не спілкується з нею, не вітає на день народження (позовна заява - а.с. 1-9). 17.07.2023 року відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому позовних вимог не визнає, посилаючись на те, що з донькою він завжди спілкувався, цікавився її життям та навчанням, відвідував свята в дитячому садочку та школі, сплачував аліменти. На даний час він перебуває за кордоном, в результаті чого спілкувався з дитиною лише мобільним зв`язком, проте з жовтня 2022 року засоби зв`язку для контакту з нею заблоковані. В травні 2023 року позивач попросила його добровільно відмовитися від доньки з метою усиновлення її вітчимом [PERSON] та відстрочки останнього від мобілізації, на що він відмовився (відзив з додатками - а.с. 53-65). В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат Ординат З.А. позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що відповідач [PERSON] своєю дитиною взагалі не цікавиться, не спілкується з нею, ні матеріально, ні морально її не підтримує, малолітню [PERSON] виховує вітчим [PERSON] як власну дитину, при цьому остання висловила бажання про те, щоб її батьком був саме [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] адвокат Неживок І.В. позовних вимогне визнав, суду пояснив, що [PERSON] як батько постійно приймав участь в житті доньки [PERSON] , возив її на відпочинок, заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини погашена 11.05.2023 року ще до звернення позивачки до суду, батько свою дитину любить, з огляду на що підстав для позбавлення його батьківських прав немає. Представник виконавчого комітету Тетіївської міської ради Панченко Л. в судове засідання не прибула, надіслала до суду клопотання про слухання справи у її відсутності, вирішення спору покладає на розсуд суду (а.с. 162). Представник служби у справах дітей та сім`ї Глевахівської селищної ради в судове засідання не прибув, до суду надіслано клопотання про слухання справи у відсутності представника третьої особи та підтримання висновку органу опіки та піклування Глевахівської селищної ради щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 184). Свідок [PERSON] , що є матір`ю відповідача [PERSON] , суду пояснила, що після розірвання шлюбу між сторонами донька [PERSON] , якій на той час було три роки, залишилась проживати з мамою, при цьому батько дитини [PERSON] забирав дитину до себе майже кожних вихідних. Кожного літа [PERSON] привозили в м. Тетіїв, де вона проживала то в неї як бабусі, то в батьків [PERSON] . Коли [PERSON] їздив на відпочинок, то брав доньку з собою. На даний час її син не може вільно спілкуватися з донькою, оскільки контакти з нею заблоковані, [PERSON] на телефонні дзвінки не відповідає. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з такого. В судовому засіданні встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.10.2012 року ( а.с. 11). Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 30.03.2016 року шлюб між сторонами, зареєстрований 17.07.2010 року виконкомом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 143, розірвано (а.с. 14-15). Згідно пояснень сторін малолітня [PERSON] , [INFO] , залишилась проживати разом з матір`ю [PERSON] . Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 07.04.2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] з усіх видів його доходу в розмірі 1/4 частини, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 16 січня 2017 року до повноліття дитини (а.с. 16-17). Згідно довідки Глевахівського академічного ліцею Глевахівської селищної ради № 109 від 27.04.2023 року, характеристики директора ліцею та характеристики тренера з боксу (а.с. 21, 22, 23), малолітня [PERSON] навчається в Глевахівському академічному ліцеї, її вихованням займається мама [PERSON] та вітчим [PERSON] , останні цікавляться її навчанням, супроводжують дитину до ліцею, відвідуються батьківські збори та шкільні заходи. Батько дитини вихованням доньки не займається, її успіхами в навчанні не цікавиться, ліцей не відвідує. Згідно довідки Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) № 12357 від 10.05.2023 року станом на 09.05.2023 року [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів на утримання доньки [PERSON] в розмірі 37963,57 гривень (а.с. 18). Згідно довідки Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) № 19660 від 07.07.2023 року станом на 01.07.2023 року [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів на утримання доньки [PERSON] не має (а.с. 58). Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов?язків по вихованню дитини. Згідно ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім?ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров?я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини (стаття 166 СК України). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов?язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов?язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов?язками. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто права на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов?язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об?єктивного з?ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п.16 зазначеної постанови роз?яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов?язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності , можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків свідомого нехтування ними своїми обов?язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов?язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з?ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. З урахуванням принципу забезпечення «якнайкращих інтересів дитини» суд може застосувати до батька (матері) дитини крайній захід впливу у вигляді позбавлення його (її) батьківських прав у разі непідтримання ними стосунків з дитиною протягом тривалого часу, відсутність у батька (матері) інтересу до її життя, самоусунення від виконання своїх батьківських обов`язків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.07.2021 року у справі № 202/7712/18. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини (постанова Верховного суду від 06.05.2020 року у справі 753/2025/19). При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід потрібно як крайню міру впливу для захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (постанова Верховного суду від 17.06.2021 року у справі № 466/9380/17). Суд зазначає, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що поведінка відповідача [PERSON] відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, тобто, що він систематично та умисно не виконує свої батьківські обов`язки, втратив інтерес до дитини, а всі інші засоби впливу на нього, незважаючи на попередження, виявилися безрезультатними. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] проти позбавлення його батьківських праввідносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , заперечує та навпаки бажає бачитись, спілкуватись з дитиною, сплачує аліменти на її утримання. Крім того, із доданих до матеріалів справи фотокарток вбачається, що [PERSON] на протязі 2018-2022 років (до моменту виїзду за кордон) постійно приймав участь в житті доньки - бачився з нею, вітав на день народження, відвідував свята в дитячому садочку, водив на каток, возив на відпочинок (а.с. 60-65). Викладені факти свідчать, що [PERSON] інтересу до своєї малолітньої дитини не втратив. Крім того, висновком органу опіки та піклування Глевахівської селищної ради Фастівського району Київської області щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , затвердженим рішенням виконавчого комітету Глевахівської селищної ради від 20.12.2023 року № 333-27, вирішення даного спору покладено на розсуду суду (а.с. 158-160). Таким чином, орган опіки та піклування не вбачає достатніх підстав для того, щоб [PERSON] був позбавлений батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позбавлення [PERSON] батьківських прав у даному випадку є передчасним та недоцільним, так як винна поведінка його або свідоме нехтування своїми обов?язками щодо дитини в суді не доведені,останній умисно не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, до нього раніше не застосовувалися заходи попередження та впливу, він прагне належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, повноцінно приймати участь у вихованні дитини,позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому суд в задоволенні позовних вимог про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , відмовляє.

Outcome: dismissed