Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що 24.03.2023 між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Брайт Інвестмент» було укладено договір факторингу № 24/03/23, відповідно до якого позивач прийняв право грошової вимоги і став кредитором за кредитними договорами, укладеними між банком та боржниками, зокрема за кредитним договором № 2029166886 від 20.02.2020, укладеним між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] . Відповідно до умов кредитного договору відповідач отримав кредит у розмірі 29650,00 грн. Також умовами кредитного договору передбачено оплату комісії за управління кредитом, а також оплату процентів згідно фіксованої процентної ставки у розмірі 10% річних. Відповідачем кредитні кошти отримані та деякий час здійснювалося погашення кредитної заборгованості, останній платіж внесено 24.11.2020. Однак, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість станом на день відступлення права вимоги у розмірі 60357,27 грн., з яких 23026,85 грн. заборгованість з тіла кредиту, 5387,67 грн. заборгованість по відсоткам, 31942,75 грн. заборгованість по комісії. У зв`язку з цим, представник позивача просить стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором № 2029166886 від 20.02.2020, а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 30.10.2023 провадження у справі відкрито за правилами глави 10 ЦПК України, тобто у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, а також встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 24.11.2023 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити ТОВ «Брайт Інвестмент» у задоволенні позову про стягнення з [PERSON] заборгованості в повному обсязі. Просить при ухваленні рішення врахувати наступне. ТОВ «Брайт Інвестмент» не направило [PERSON] повідомлення про відступлення права грошової вимоги. Також не наданий суду акт прийому-передачі прав вимоги, підписання якого свідчить про перехід права вимоги. Кредитором не було застосовано процедуру досудового врегулювання спору, яка має застосовуватися в обов`язковому порядку. Також у відзиві зазначено, що під час звернення до суду позивачем не було надано доказів на підтвердження отримання кредитних коштів, а також не надано витяги з особового рахунку щодо простроченої заборгованості та прострочених відсотків. Відсутність зазначених документів позбавляє права перевірити правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості та визначити дійсний розмір заборгованості. Відповідач зазначає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Крім того, відповідач вважає, що позовна вимога про стягнення з нього комісії не підлягає задоволенню, оскільки банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь. Просить грошові кошти в сумі 10296,03 грн., які банк зарахував як оплату комісії, зарахувати як погашення тіла кредиту. 12.12.2023 судом отримано відповідь на відзив, в якій позивач вважає доводи представника відповідача, які наведені у відзиві на позовну заяву, необґрунтованими та безпідставними. Зазначає, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника. Крім того, доказів виконання своїх кредитних зобов`язань первісному кредитору відповідач не надає. Зазначає, що договір факторингу укладено відповідно до чинного законодавства, підтвердженням переходу прав вимоги є квитанція про сплату за договором факторингу. Також долучає до матеріалів справи копію акту приймання-передачі прав вимоги. У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що в даній справі досудовий порядок вирішення спору не є обов`язковим, оскільки позивачем не заявлено вимоги про дострокове повернення кредиту. Також вказує, що на підтвердження заборгованості до матеріалів справи долучені банківські виписки з рахунків відповідача, які є первинними банківськими документами. Щодо нарахування комісії, то представник позивача зазначає, що можливість її нарахування передбачена ЗУ «Про споживче кредитування», а також Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які затверджені постановою Правління Національного банку України. Крім того, у відповіді на відзив вказано, що відповідач жодним чином не спростовує факт отримання кредитних коштів. Відповідачем не надано свій розрахунок заборгованості. Також відзначено, що умовами кредитного договору визначено погашення не лише тіла кредиту, а й відсотків, а отже не може бути зарахована сплачена сума за комісію за сплату тіла кредиту. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Також просила стягнути витрати на професійну правничу допомогу, заявила, що докази, які підтверджують дані витрати, будуть подані суду у строк, передбчений ч.8 ст.141 ЦПК. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак зявилася його представник адвокат Тодарчук Т.В., яка заперечила проти задоволення позовних вимог, просила відмовити в позові з підстав наведених у відзиві. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Частиною 1 ст.\~2\~ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч.1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15\~Цивільного кодексу\~України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Як визначено в ч. 1ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). За правилами статей 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 20.02.2020 між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2029166886. Відповідно до умов кредитного договору відповідач отримав кредит у розмірі 29650,00 грн., в тому числі на сплату додаткових послуг банку та придбання послуг зі страхування. Також умовами кредитного договору передбачено оплату комісії за управління кредитом, а також оплату процентів згідно фіксованої процентної ставки у розмірі 10% річних. Строк дії договору з 20.02.2020 по 20.02.2023. Договір підписано відповідачем власноручно (а.с.12). До матеріалів справи також додано паспорт споживчого кредиту, в якому вказано основні умови кредитування, інформацію щодо процентної ставки, порядок повернення кредиту (а.с.13-14), а також графік платежів та розрахунок загальної вартості кредиту, який є додатком до кредитного договору № 2029166886 від 20.02.2020 (а.с.15). Також відповідачем був укладений договір страхування шляхом підписання заяви-приєднання (акцепт) № 25/02/2029166886 від 20.02.2020 до оферти щодо укладення договору добровільного страхування життя (а.с.13). Виплата коштів за кредитним договором № 2029166886 від 20.02.2020 в сумі 25000,00 грн. підтверджується заявою на видачу готівки № І00Т02ВХВТ від 20.02.2020, на якій є підпис отримувача [PERSON] (а.с.16). З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2029166886 від 20.02.2020 вбачається, що відповідачем здійснювалися часткові проплати в рахунок погашення кредитної заборгованості, станом на 23.03.2023 за відповідачем рахується заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 60357,27 грн., з яких 23026,85 грн. заборгованість з тіла кредиту, 5387,67 грн. заборгованість по відсоткам, 31942,75 грн. заборгованість по комісії (а.с.17). Крім того, в матеріалах справи наявна виписка по особовим рахункам [PERSON] за період з 20.02.2020 по 24.03.2023, яка надана АТ «ОТП Банк» (а.с.39-56). 24.03.2023 між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Брайт Інвестмент» було укладено договір факторингу № 24/03/23, відповідно до якого позивач прийняв право грошової вимоги і став кредитором за кредитними договорами, укладеними між банком та боржниками (а.с.5-9). Згідно витягу з додатку 1 до договору факторингу № 24/03/23 від 24.03.2023, до ТОВ «Брайт Інвестмент» перейшло право вимоги до боржника [PERSON] згідно кредитного договору № 2029166886 від 20.02.2020 (а.с.10). Проведення оплати за передачу прав вимоги згідно договору факторингу № 24/03/23 від 24.03.2023 підтверджується платіжним дорученням № 46 від 24.03.2023 (а.с.11). Також до матеріалів справи додано акт приймання-передачі реєстру боржників №1 по договору факторингу № 24/03/23 від 24.03.2023 (а.с.75), та реєстр боржників № 1 до договору факторингу № 24/03/23 від 24.03.2023, згідно якого до ТОВ «Брайт Інвестмент» перейшло право вимоги до боржника [PERSON] згідно кредитного договору № 2029166886 від 20.02.2020 (а.с.76-77). Згідно зі статтею 203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилом частини першої статті 205\~Цивільного кодексу\~України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 6\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ст.\~629\~ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно ст.\~599\~ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини першої статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з ст.\~525\~ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 536\~ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст.\~612\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття «строк дії договору» і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зазначеного зобов`язання. Тобто, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором. При цьому, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Судом встановлено, що кредитний договір № 2029166886 від 20.02.2020 був укладений між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] в письмовій формі. На підставі даного договору між ними виникли кредитні правовідносини. Оскільки до кредитного договору № 2029166886 від 20.02.2020 додається паспорт споживчого кредиту, то між сторонами виникли відносини споживчого кредитування. Згідно умов кредитного договору № 2029166886 від 20.02.2020, строк його дії - 36 місяців, а саме до 20.02.2023. Також цим кредитним договором передбачено щомісячне здійснення платежів на погашення кредиту (а.с.13-15). Відповідачем не було дотримано термінів повернення кредиту, що підтверджується розрахунком (а.с.17). Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з [PERSON] заборгованості: 23026,85 грн. заборгованість з тіла кредиту, 5387,67 грн. заборгованість по відсоткам, оскільки дані вимоги позивача до відповідача обґрунтовані. Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за комісіями, суд зазначає наступне. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215\~ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із частиною п`ятою статті 11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року\~\~\~№ 168,\~\~банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії,\~\~які банк здійснює на власну користь (ведення справи,\~договору, облік заборгованості споживача тощо),\~\~або\~\~за\~\~дії,\~\~які\~\~споживач\~\~здійснює\~\~на\~\~користь\~\~банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє\~\~банк\~\~або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення\~\~ споживача\~\~ про\~\~ відкликання\~\~згоди\~\~на\~\~укладення кредитного договору тощо). 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України\~«Про захист\~прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» з набуттям чинності Закону України\~«Про споживче\~кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України\~«Про споживче\~кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. Закон України\~«Про споживче\~кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України\~«Про споживче\~кредитування» (10 червня 2017 року),\~\~щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч. 4 ст.263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.07.2022 у цивільній справі № 496/3134/19 (провадження 14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20), та зазначає, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України\~«Про споживче\~кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування». Судом встановлено, що в кредитному договорі № 2029166886 від 20.02.2020, а також паспортом споживчого кредиту передбачено сплату позичальником щомісячно комісії за управління кредитом. Однак, в даних документах не зазначено, що включає в себе комісія за управління кредитом. Оскільки статтею 8\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» передбачено, що комісія може включати в себе розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення, однак вищезазначеною постановою Великої Палати Верховного Суду зазначено, що комісія не може включати надання інформації про стан кредитної заборгованості, то суд приходить до висновку, що позивачем не доведено правомірність нарахування комісії по кредитному договору № 2029166886 від 20.02.2020, тому в цій частині позову (стягнення комісії в сумі 31942,75 грн.) слід відмовити. Згідно ч.1 ст. ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1263,63 гривень судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial