Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-25 00:00:00

Представником позивачів - адвокатом Костюченком Владиславом Костянтиновичем в інтересах позивачів [PERSON] та [PERSON] , пред`явлено до суду позов до відповідача, Семенівської міської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області, про визнання права власності (за набувальною давністю), в якому представник позивачів просив: визнати за [PERSON] , [PERSON] право власності на будинок та господарські будівлі, що розташовані за адресою [ADDRESS] частці за кожним. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивачів у позовній заяві зазначив про те, що з 1993 року позивачі постійно проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] , користуються господарськими будівлями. Раніше будинок та господарські будівлі згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 13 лютого 1989 року, виданого виконавчим комітетом Семенівської районної ради народних депутатів, належали колгоспному двору, головою якого був [PERSON] . Наскільки позивачам відомо, [PERSON] помер. У позивачів відсутні відомості про прийняття спадщини після його смерті, проте вони заволоділи будинком під час перебування у шлюбі, фактично придбавши його у когось з родичів [PERSON] без договору купівлі-продажу. При цьому у 2014 році [PERSON] приватизована земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] , на якій розташовані спірний будинок та господарські будівлі (підтверджується свідоцтвом про право власності, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно). Правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно, визначається відповідно до законодавства, що діяло станом на час завершення спорудження будинку (за технічним паспортом будинок та надвірні будівлі збудовані в 1971 році). За ст. 120, ст. 121, ст. 123 ЦК Української PCP право власності на індивідуальні будинки в сільській місцевості визначалося за правилами колгоспного двору. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався вказівками з ведення книг погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними вказівками з ведення погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СPCP 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - вказівки № 69). Згідно з зазначеними нормативними актами погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в УPCP із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності. Таким чином, будинок та господарські будівлі відповідно до законодавства, що діяло станом на час його будівництва, є сформованими об`єктами нерухомості, який може бути об`єктом права власності. Згідно зі ст. 344 Цивільного кодексу про України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 334 ЦК України). При цьому добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає і не повинен знати про неправомірність заволодіння майном. Володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих па приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Представник позивача стверджує, що позивачі заволоділи будинком з господарськими будівлями добросовісно (на підставі домовленості з власниками або їх спадкоємцями про відчуження, сплативши їм кошти) та були впевнені в законному заволодінні на правах власника. Відкрито та безперервно володіють будинком протягом строку, що перевищує строк, визначений ст. 334 ЦК України. При цьому відкритість та давність володіння підтверджується витягами з погосподарської книги, в якій позивачі були вказані в якості власників домогосподарства з 1993 року, приватизацією земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку. Таким чином, на думку представника позивачів, позивачі набули право власності на будинок з надвірними будівлями за набувальною давністю. Ухвалою судді від 20 вересня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18 грудня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, доручили представляти свої інтереси в суді адвокату Костюченку Владиславу Костянтиновичу. У судовому засіданні представник позивачів - адвокат Костюченко Владислав Костянтинович позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві, та дав пояснення, яке вказує на те, що позов, на його думку, може бути задоволений за обставин вказаних у ньому. Представник відповідача, Семенівської міської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області, Семенівський міський голова Новгород-Сіверського району Чернігівської області Деденко Сергій Іванович у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце засідання, подав до суду письмову заяву, згідно даних якої просить розглянути справу без представника Семенівської міської ради, у задоволенні позовних вимог міська рада заперечує, обґрунтування наведені у відзиві від 03 жовтня 2023 року № 01-20/2408. Також стороною відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому викладені її аргументи проти задоволення позову. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити повністю, враховуючи наступні підстави. У справі встановлено, що з 1993 року позивачі постійно проживали разом в будинку за адресою: [ADDRESS] , користувалися господарськими будівлями. Раніше у вказаному будинку, який належав колгоспному двору, проживав [PERSON] , який був головою колгоспного двору. Зі слів позивачів відомо, що [PERSON] помер. У позивачів відсутні відомості про прийняття спадщини після його смерті, проте вони заволоділи будинком під час перебування у шлюбі, фактично придбавши його у когось з родичів [PERSON] без укладення договору купівлі-продажу. Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41). Зокрема ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема в ст. 344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на майно за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Частиною 4 ст. 344 Цивільного кодексу України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести сам позивач згідно ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, є законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом ст. 344 Цивільного кодексу України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. Спосіб захисту обирається позивачем, проте не довільно, а з урахуванням вимог закону. Об`єктом захисту є не право, якого просто немає, і не майно (річ), тому що майно в будь - якому випадку не може мати власного захисту, а захищається саме особа володільця. Позивачі знали про те, що [PERSON] помер. Під час заволодіння будинком вони мали з`ясувати, чи має особа, яка з їхніх слів продала їм будинок, право продавати це нерухоме майно. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що хтось із спадкоємців померлого [PERSON] оформив на себе право власності на спірний будинок в порядку спадкування. Стороною позивача не названі особи, які з їхніх слів продали їм будинок. Факт купівлі будинку підтверджується тільки словами позивачів. Майно померлого [PERSON] мали право продавати лише його спадкоємці які прийняли спадщину та оформили право власності на це майно в порядку спадкування у відповідності із законодавством, чинним на час прийняття спадщини. Спадкоємці, які не прийняли спадщину, або інші особи не мали права продавати майно померлого [PERSON] , у тому числі будинок, який належав колгоспному двору Таким чином, у позивачів були відсутні підстави для набуття права власності на будинок, що виключає добросовісність заволодіння вказаним майном. За правилами ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на положення ст. 344 Цивільного кодексу України та роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», набуття права власності на чуже майно за набувальною давністю здійснюється за умови, що майно, яка опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужим, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є його власником. Таким чином, добросовісність позивачів на зазначений ними як початковий момент заволодіння вищезазначеним майном була відсутня. Не можуть бути підставами для визнання за позивачем права власності на будинок постійне користування будинком, оплата житлово-комунальних послуг, оформлення права власності на земельну ділянку. З огляду на викладене, норми ст. 344 Цивільного кодексу України не розповсюджуються на дані правовідносини та підстав для її застосування у даному випадку немає. Доводи сторони позивача в обґрунтування позову, наведені у судовому засіданні та зазначені у позовній заяві, спростовуються висновками суду, суперечать нормам чинного цивільного законодавства, на які посилається позивач. Згідно ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що після померлого [PERSON] хто-небудь оформляв право власності на спірний будинок в порядку спадкування та мав право продажу вказаного будинку. Таким чином, між позивачами та невстановленою особою не могло бути на законних підставах укладено договір купівлі-продажу вищевказаного будинку. У судовому засіданні стороною позивача не було надано до суду будь-яких належних та допустимих доказів законності володіння позивачами будинком [ADDRESS] (на даний час - Новгород-Сіверського) району Чернігівської області. Стороною відповідача не надано доказів, які б підтверджували будь-які його права та повноваження щодо зазначеного у позові будинку, а також доказів сплати коштів за придбаний будинок, тому визнання відповідачем позову не має під собою правового підґрунтя. Виходячи з викладеного, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed