Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Логвиненко С.С., звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення несплачених сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування вимог зазначив, що в період з 05.11.2018 по 08.01.2020 він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське». 08.01.2020 його було звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні з роботи відповідач в порушення вимог ст.116 КЗпП України остаточного розрахунку з ним не здійснив. Отримавши 08.01.2020 року трудову книжку, він в усній формі звернувся до відповідача з питання виплати йому заборгованості, на що отримав відповідь, що всі належні йому кошти будуть сплачені у повному обсязі пізніше. Оскільки заборгованість з заробітної плати йому не була виплачена, він звернувся до адвоката для складання позову. Так як довідки про розмір заборгованості з заробітної плати на запит адвоката від 07.11.2023 відповідачем не було надано, розрахунок заборгованості зроблено відповідно до довідки ОК-5 ПФУ, згідно якої заборгованість за жовтень 2019 року становить 23219,38 грн, за листопад 2019 року -28787,24 грн, за грудень 2019 - 10459,10 грн, за січень 2020 - 22958,50 грн, а всього 85424,22 грн. Зазначаючи на вказані обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму. Крім цього, просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, розрахований за період з 09.01.2020 - наступного дня після звільнення до 01.07.2022 - дня набрання чинності статтею 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ від 01.07.2022, якою встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця звільненому працівнику належних йому сум у строки, встановлені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. За розрахунком позивача, середній заробіток за час затримки розрахунку за вказаний період становить 624 робочих днів, а в грошовому виразі, виходячи з розрахованого ним середньоденного заробітку в розмірі 934,43 грн. - 583084,32 грн. З урахуванням принципів справедливості і пропорційності позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 100 000 грн середнього заробітку, а також понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 грн. та на сплату судового збору при зверненні до суду в розмірі 1073,60 грн. Згідно відзиву на позов, факту існування заборгованості з заробітної плати перед позивачем, яка виникла з листопада 2019 по січень 2020 року та яка до теперішнього часу позивачеві не сплачена, відповідач не спростовує. Разом з тим зазначає, що розмір заборгованості складає 40182,61 грн, а не 85424,22 грн, як стверджує позивач. З питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідач зазначає, що в день звільнення з роботи позивач не працював, так як знаходився у відпустці, і до дня звернення до суду з вимогою про виплату заборгованості до нього не звертався, що підтверджується доповідними записками головного бухгалтера та начальника відділу кадрів ТОВ «Краснолиманське», а також підписом позивача на заяві про звільнення. Про пред`явлення позивачем вимог про виплату належних йому при звільненні сум відповідачу стало відомо лише 15.12.2023, коли він отримав копію позовної заяви. Твердження позивача про усне звернення до роботодавця з приводу виплати йому заборгованості з заробітної плати вважає безпідставним. Звертає також увагу на зазначений позивачем період, за який він розраховує середній заробіток за час затримки розрахунку, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на час дії нової редакції ст.117КЗпП України, якою передбачено стягнення не більше як за шість місяців, та необхідність врахування висновків Великої Палати, зроблених у справі №761/9584/15 від 26.06.2019 щодо можливості зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП. Будь-яких заперечень щодо стягнення на користь позивача витрат, понесених за надання правничої допомоги, або доводів про завищення їх розміру та необхідність зменшення, відповідач не висловив. Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши надані суду докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 05.11.2018 по 08.01.2020 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське» (а.с.12-12зв). Наказом по підприємству №7 к від 08.01.2020 його було звільнено з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується записами його трудової книжки (а.с.12 зв.). Згідно довідки ТОВ «Краснолиманське» від 15.12.2023 №509, загальна заборгованість перед позивачем по заробітній платі після утримання всіх обов`язкових платежів і зборів складає 40182,61 грн, з яких до складу заборгованості входить заробітна плата у сумі 23296,69 грн. та компенсація за 27 календарних днів невикористаної відпустки при звільненні в сумі 16885,92 грн. (а.с.42). Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до довідки відповідача від 15.12.2023 №510, складає 1229,31 грн (а. с. 42 зв. ). Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Якщо виникне спір про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація відповідно до ст.117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Факт невиплати позивачу належних йому при звільненні сум в загальному розмірі 40182,61 грн. відповідачем не спростовується. Заперечень щодо розміру існуючої заборгованості від позивача не надійшло. Так як на час постановлення судом рішення вказана сума заборгованості з заробітної плати позивачу добровільно не сплачена, вона має бути стягнута з відповідача на користь позивача в судовому порядку. Вирішуючи питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вимогою позивача, суд виходить з наступного. За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в редакції Закону України № 2352-IX від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року, яким обмежено період нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, набрав чинності 19.07.2022 року. Як слідує з досліджених судом доказів, позивач в день звільнення не працював, що підтверджується його заявою про надання йому відпустки 08.01.2020 та наказом про надання йому такої відпустки, на якій міститься його підпис про ознайомлення (а.с.41). Доказів щодо пред`явлення позивачем вимоги до відповідача про здійснення з ним розрахунку після звільнення і до звернення до суду позивачем не надано. Судом встановлено, що про наявність трудового спору з приводу стягнення заборгованості з заробітної плати та сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач дізнався через електронний кабінет користувача ЄСІТС 13.12.2023, отже, період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.116 КЗпП України має визначатися з наступного дня після отримання відповідачем вимоги про розрахунок, тобто з 14.12.2023 по день постановлення рішення. Так як кількість робочих днів за цей період становить 32, а середньоденний заробіток позивача - 1229,31 грн, до стягнення на користь позивача підлягає 39337,92 грн (1229,31 х 32). Доводи позивача про необхідність нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 09.01.2020 - наступного дня після звільнення до 01.07.2022 суд вважає безпідставними. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження обсягу витрат представником позивача надано суду договір про надання правничої допомоги від 03.11.2023, попередній розрахунок послуг, акт виконаних робіт від 28.11.2023, довідку про оплату послуг адвоката, згідно яких сплачена позивачем вартість за надання йому правничої допомоги становить 7000 грн (а.с.22-26). Як зазначалося вище, своєї позиції з приводу неспівмірності вказаних витрат зі складністю роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом, відповідач у відзиві не висловив, клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу суду не надав. З огляду на принципи диспозитивності та змагальності, питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, суд з власної ініціативи не здійснює. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона має довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень і несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так як відповідачем обов`язок доведення необгрунтованості і неспівмірності витрат на професійну правову допомогу проігноровано, а суд позбавлений права робити це з власної ініціативи, суд вважає за необхідне вимогу позивача щодо стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу в розмірі 7000 грн. задовольнити повністю. Вирішуючи питання судових витрат у справі, суд вважає за необхідне відповідно до ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним при зверненні до суду витрати за сплату судового збору в розмірі 422,33 грн пропорційно задоволеним вимогам та на користь держави в розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial