Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Новобудова» звернулося до суду з позовом до [PERSON] з вимогою: «Стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період 01 липня 2017 року по 01 жовтня 2020 року в розмірі 32 115,21 гривень, з яких: основний борг в розмірі 27 466,15 гривень, інфляційні втрати в розмірі 3 118,74 гривень, 3 % річних в розмірі 1 530,32 гривень та судовий збір в розмірі 2102,00 гривень. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду представник позивача посилається на наступні обставини, що відповідно до рішення правління АТ ХК «Київміськбуд» № 142 від 16 червня 2004 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , був переданий ТОВ «Новобудова» в експлуатацію та обслуговування. Відповідно до авізо № 215 від 01 листопада 2004 року АТ ХК «Київміськбуд» передало ТОВ «Новобудова» на баланс для зарахування в основні фонди житловий будинок [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є власником квартири № 54 в цьому ж будинку, на підставі свідоцтва про право власності виданого 06 грудня 2002 року. За період часу з 01 липня 2017 року по 01 жовтня 2020 року включно у будинку та квартирі за вказаною адресою ТОВ «Новобудова» безперебійно надавались житлово-комунальні послуги в тому числі і з утримання будинку та прибудинкової території, в свою чергу відповідач, отримавши житлово-комунальні послуги від позивача, не виконує зобов`язання по їх оплаті, чим спричинив позивачу, який є балансоутримувачем даного будинку, матеріальні збитки у вигляді недоотримання у повному обсязі плати за житлово-комунальні послуги в частині утримання будинку та прибудинкової території, загальна сума заборгованості за вказаний період складає 32 115,21 гривень, яка включає: основний борг в розмірі 27 466,15 гривень, інфляційні втрати в розмірі 3 118,74 гривень, 3 % річних в розмірі 1 530,32 гривень, що є предметом позову. 15 жовтня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкрите провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 10 березня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення про задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 липня 2017 року по 01 жовтня 2020 року в розмірі 32115,21 гривня, з яких: основний борг в розмірі 27466,15 грн, інфляційні втрати в розмірі 3118,74 грн, 3% річних в розмірі1530,32 грн та судовий збір 2102,00 грн, а всього на загальну суму 34217,21 грн. 18 жовтня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про задоволення заяви відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року, ухвалене в межах розгляду цивільної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, - скасовано. Розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справ. 20 грудня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду заяви про збільшення позовних вимог, яка подана представником позивача Т.Ю. Яценко до суду 16 грудня 2021 року, зареєстрована за вх.№81339/1. 28 червня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без задоволення клопотання відповідача [PERSON] про зобов`язання позивача надати суду для огляду оригінали документів та їх засвідчені копії для долучення до справи, згідно переліку, який викладено у письмовому клопотанні, зареєстроване в канцелярії суду 26 листопада 2021 року за вх.№77025. 26 вересня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позов. Відзив на позовну заяву, поданий відповідачем [PERSON] через канцелярію суду 22 вересня 2022 року, зареєстрований за вх.№30474, - залишено без розгляду. 15 березня 2023 року Київським апеляційним судом винесено постанову про залишення без задоволення апеляційної скарги [PERSON] . Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2022 року про відмову в поновленні строку у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до [PERSON] про стягнення заборгованості - залишено без змін. 17 травня 2023 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення доказів, яка подана до суду представником відповідача - адвокатом Целовальніченко Наталією Євгеніївною, зареєстрована в канцелярії суду 16 травня 2023 року за вх.№23112/23. 13 вересня 2023 року Київським апеляційним судом винесено постанову про залишення без задоволення апеляційної скарги [PERSON] . Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 травня 2023 року - залишено без змін. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 26 жовтня 2022 року (вх.№37259) представник відповідача Ціловальниченко Н.Є. подала до суду письмові пояснення відповідача, висловила свою позицію щодо підстав для відмови у задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість заявлених позовних вимог та відсутності належних та допустимих доказів, які мали підтвердити наявність економічної діяльності позивача, що могла бути пов`язана з наданням ним послуг відповідачу з управління будинком, крім того просила застосувати до позовних вимог, які перевищують строки позовної давності (3 роки для загальної суми боргу і один рік для пені) правові наслідки спливу строку позовної давності, оскільки цей позов поданий 30 вересня 2020 року, а вимоги заявлені з 01 липня 2017 року, зокрема й про сплату штрафних санкцій, тобто, на думку представника, частково строки позовної давності позивачем є порушеними щодо частини боргу та штрафних санкцій. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. (ч.8 ст.279 ЦПК України) Представник позивача Яценко Т.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві, наголосила, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] , отримує житлово-комунальні послуги від позивача, при цьому не виконує зобов`язання по їх оплаті, чим спричинив позивачу, який є балансоутримувачем даного будинку, матеріальні збитки у вигляді недоотримання у повному обсязі плати за житлово-комунальні послуги - утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого за період з 01 липня 2017 року по 01 жовтня 2020 року виникла у відповідача виникла заборгованість в загальному розмірі 32 115,21 гривень, яка включає: основний борг в розмірі 27 466,15 гривень, інфляційні втрати в розмірі 3 118,74 гривень, 3 % річних в розмірі 1 530,32 гривень та судовий збір в розмірі 2102,00 гривень. Висуваючи заперечення стосовно заяви відповідача щодо застосування строків позовної давності, представник просила врахувати положення п.12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, якою передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Наголосила, що карантин був встановлений з 12 березня 2020 року, тому починаючи з 02 квітня 2020 року визначена у статі 257 Цивільного кодексу України позовна давність вважається продовженою до вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги починаючи з липня 2017 року, таким чином з урахуванням наведених норм права відсутні підстави для застосування позовної давності до склавшихся відносин. Відповідач та представник відповідача - адвокат Целовальніченко Н.Є. в судовому засіданні висловили свою позицію щодо підстав для відмови у задоволенні позову, просили врахувати заперечення на позов та застосувати до склавшихся відносин строк позовної давності, наголосили, що позивачем не було долучено до матеріалів справи договору або інших доказів про надання комунальних послуг, а також документів, які би вказували на порядок здійснення та правильність розрахунків за період нарахування відповідачу боргу з 01 липня 2017 року по 01 жовтня 2020 року, з урахуванням площі квартири відповідача та тарифів встановлених в цей період. Виходячи із загального обсягу наявних у справі доказів, на думку сторони відповідача, не можливо з`ясувати, що ТОВ «Новобудова» є балансоутримувачем будинку де розташована квартира позивача, чи здійснювало ТОВ «Новобудова» функції по утриманню будинку у період за який нарахована заборгованість, яким чином підтверджені витрати на управління, утримання та збереження будинку в цей же період, відсутність належних та допустимих доказів дає підстави для відмови у задоволені позову за недоведеністю. Також, відповідачем подана заява про застосування строків позовної давності (загальної та спеціальної), оскільки з цим позов до суду позивач звернувся 30 вересня 2020 року, а вимоги заявлені з 01 липня 2017 року, тому частково строки позовної давності позивачем є порушеними щодо частини боргу та штрафних санкцій, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином, вислухавши позицію сторін цивільного процесу, наведені ними доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Товариство з обмеженою відповідальністю «Новобудова» є юридичною особою, предметом діяльності якої відповідно до Статуту є надання житлово-комунальних послуг мешканцям будинків та іншими юридичними та фізичними особами, експлуатація та обслуговування житлового фонду, внутрішньобудинкових інженерних мереж, систем та обладнання об`єктів соціально-побутового призначення, технічне обслуговування, реконструкція, капітальний і поточний ремонт. Рішенням правління АТ ХК «Київміськбуд» № 142 від 16 червня 2004 року житловий будинок [ADDRESS] , переданий Товариству з обмеженою відповідальністю «Новобудова» в експлуатацію та обслуговування. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , підстава набуття права власності - Свідоцтва про право власності від 06 грудня 2002 року. Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Положення статей 66-68 Житлового кодексу України та статі 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» положення підзаконних актів у сфері житлово-комунальних послуг покладають на користувачів житла (власників) обов`язок щомісяця вносити плату за житлово-комунальні послуги (теплопостачання, газ, водопостачання, каналізація тощо) та витрати на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційна до займаної площі. Власники несуть відповідальність, відповідно до ч.9 ст.22 вказаного Закону, за своєчасність здійснення платежів на рахунок управителя незалежно від використання приміщень особисто чи надання належних їм приміщень в оренду, якщо інше не передбачено договором. Відповідно до п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, визначені законом або договором. За період проживання відповідача у вказаній квартирі позивачем, як обслуговуючою організацією, в зазначений період регулярно надавались вказані житлово-комунальні послуги, про що свідчать долучені до позову та зібрані під час розгляду справи письмові докази. Відповідач щомісяця отримував від позивача рахунки на їх оплату із зазначенням суми, однак платежі здійснювалися не регулярно, що призвело до утворення заборгованості за вказаний період. Відповідно до ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також, приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також, оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів. Відсутність відповідного договору між споживачем житлово-комунальних послуг та її виконавцем не є підставою для не стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, оскільки згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, також, із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Правовідносини, що склалися між відповідачем як власником квартири та позивачем в частині надання послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та вивезення твердих побутових відходів регулюються Законом України від 24.06.2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги». Згідно ст. 13 Закону, в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (баланс утримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу, відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з чинними тарифами. Оскільки відповідач фактично отримував житлово-комунальні послуги, в даному випадку за утримання будинку і споруд та прибудинкової території, що є предметом позову, розрахунок заборгованості складений позивачем за період, коли відповідач набув прав на вищевказану квартиру, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 638 ЦК України, між сторонами наявні договірні правовідносини. Відсутність письмово оформленого договору між сторонами не свідчить про неотримання відповідачами відповідних послуг. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач отримував послуги з утримання будинку та прибудинкової території, що підтверджує наявність у відповідача обов`язку сплачувати позивачеві за отримані послуги. Таким чином, між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими відповідач, як власник квартири, користувався наданими житлово-комунальними послугами, а позивач нараховував плату по тарифу за послуги з утримання житлового будинку та прибудинкових територій, які відповідачем не оплачувались у повному обсязі. Посилання відповідача на той факт, що позивачем не доведено факт надання відповідачу послуг з утримання будинку та прибудинкової території, оскільки не надані докази на підтвердження витрат на управління, утримання та збереження будинку, суд вважає безпідставними, виходячи з наступного. Формою контролю Споживача за якісними та кількісними показниками житлово-комунальних послуг є Акт-претензія, відповідно до ст. 18 Закону «Про житлово-комунальні послуги» (від 24 червня 2004 р.) та ст. 27-28 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (від 09 листопада 2017 року). Жодних претензій щодо якості надання або ненадання позивачем послуг протягом спірного періоду в розумінні ст.18 Закону №1875-IV та ст.27-28 Закону №2189-VIII від відповідача по справі не надходило. Відтак, підстави для зменшення або звільнення від оплати за надані житлово-комунальні послуги по спірній квартирі - відсутні. Саме по собі посилання відповідача на відсутність договорів та актів виконаних робіт до договорів з підрядними організаціями, а також відсутність доказів на підтвердження витрат на управління, утримання та збереження будинку, не може свідчити про ненадання або неякісне надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій. Посилання представника відповідача на відсутність доказів, якими б підтверджувалося фактичне надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території у період з 01 липня 2017 року по 01 жовтня 2020 року є безпідставним та необґрунтованими. Відповідно до вимог ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підтвердження наявності заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги позивачем надано розрахунки щодо основної суми боргу, які на думку суду є правомірними та відповідають обставинам справи і не спростовані відповідачем, в свою чергу відповідач власного розрахунку суду не надав, крім поданих письмових заперечень зі сторони відповідача не надано жодного належного та допустимого доказу на спростування розміру тарифів, відповідно до яких було проведено розрахунок заборгованості. Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13. Відповідач не виконує зобов`язання по оплаті послуг за спожиту електричну енергію, внаслідок чого утворилася заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 27 466,15 гривень за період з 01 липня 2017 року по 01 жовтня 2020 року. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15). З огляду на те, що відповідач, як встановили суди попередніх інстанцій, прострочив виконання грошового зобов`язання, він на вимогу позивача повинний сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми. Висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 14-448цс19-ц. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, а саме цивільно - правовий обов`язок з оплати наданих житлово-комунальних послуг, - у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. До вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК УКраїни). Відповідно до пп. 4 п. 3 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 530-ІХ на час дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово- комунальні послуги. У постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц наголошено на тому, що встановлене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер. Отже, положення пп. 4 п. 3 Прикінцевих положень Закону № 530-ІХ не застосовуються під час нарахування та стягнення 3% річних й інфляційних втрат, тому вимоги позивача про застосування до відповідача заходів цивільно-правової відповідальності з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, в частині нарахування інфляційних втрати в розмірі 3 118,74 гривень та 3 % річних в розмірі 1 530,32 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню у заявленому розмірі. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності та відмови у задоволенні позову з цієї підстави, суд виходить з наступного. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто, упродовж дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. (ст.256 ЦК України) Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність установлюється законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п. 1 ч.2 ст.258 ЦК України. Частиною 3 статті 267 ЦК України визначено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Разом з тим, пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено , що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року до 20 травня 2020 року на всій території України був встановлений карантин. Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 22 травня до 31 липня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500. Далі дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 1 серпня до 19 грудня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року N 956, від 9 грудня 2020 року № 1236. В подальшому дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2022 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 червня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630. Як убачається з матеріалів справи, що позивач звернувся до суду з позовом 30 вересня 2020 року, у відповідача виникла заборгованість з липня 2017 року, зважаючи на те, що споживач зобов`язаний сплачувати щомісячні платежі за надані у попередньому місяці послуги з утримання будинку та прибудинкової території, яка складова житлово-комунальних послуг, тому позовна давність має застосовуватися до відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення. Вимоги п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо продовження строку, визначеного ст.257 ЦК України, на строк дії карантину застосовуються до вимог, позовна давності щодо яких не спливла. Карантин був встановлений з 12 березня 2020 року, тобто з 02 квітня 2020 року визначена у статі 257 Цивільного кодексу України позовна давність продовжена, а отже до вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги починаючи з липня 2017 року позовна давність не підлягає застосуванню. За наведених обставин та відсутності підстав для застосування строків позовної давності, які не сплину на дату звернення з цим позовом до суду, суд вважає позовні вимоги доведеними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав наведених у мотивувальній частині судового рішення. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (стаття 89 Цивільного процесуального кодексу України) З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «НОВОБУДОВА» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2 102 гривень 00 копійок, який сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи викладене та

Outcome: approved