Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Піщанської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, у якому просить: - встановити факт проживання спадкоємця [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] ; - визнати в порядку спадкування за законом за [PERSON] право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 2.5436га, розташовані на території Бубнівсько-Слобідської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. Позов обґрунтований тим, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на майно, до складу якої, серед іншого, входить дві земельні ділянки, загальною площею 2.5436 га, розташовані на території Бубнівсько-Слобідської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, які належали їй на підставі державного акту серії І-ЧР №039896. Спадкодавець за життя заповіт не залишила, а тому спадкування майна останньої здійснюється за законом. Позивач стверджує, що вона є онукою померлої та є спадкоємцем майна [PERSON] за правом представлення, оскільки її матір [PERSON] померла [INFO] . Нотаріус, постановою від 15.05.2020 року відмовив представнику позивача у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі того, що заявником не представлені правовстановлюючі документи на спадкове майно. Також підставою відмови стало те, що [PERSON] заява про прийняття спадщини не була подана, а остання проживала разом із померлою «без реєстрації», що не є підтвердженням постійного проживання. Тому позивач змушена звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх спадкових прав. Ухвалою судді від 22.05.2023 р. було відкрито провадження в справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 03.10.2023 р. підготовче провадження в справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Курілович С.О. підтримав заявлені вимоги та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача в судове засідання жодного разу не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив, будь-яких клопотань, заяв суду не надав, хоча про час та місце розгляду справи та суть позову був повідомлений належним чином, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. При цьому, згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст. ст. 178, 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши доводи представника позивача та дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини. Згідно із ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається із свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 31.01.2006 р. [PERSON] померла [INFO] у с. Бубнівська Слобідка Золотонісього району Черкаської області. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Частиною 1 та 2 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Нормами ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження (№00025222463 від 15.01.2020 р.) вбачається, що [INFO] народилася [PERSON] , матір`ю якої є [PERSON] , батьком - [PERSON] . Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу (№00025222674 від 15.01.2020 р.), стверджується, що 26.08.1967 р. було зареєстровано шлюб, в наслідок якого [PERSON] змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , її матір`ю є [PERSON] , а батьком зазначено [PERSON] . У подальшому 08.08.2008 р. [PERSON] змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Особливим випадком спадкування є спадкування за правом представлення, передбачене ст. 1266 ЦК України. Так, згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Суть такого права полягає у тому, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. При цьому вони виступають як безпосередні спадкоємці спадкодавця, а не як спадкоємці тих осіб, яких вони представляють. Судом встановлено, що мати позивача, [PERSON] померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Як зазначено вище, позивач [PERSON] , є дочкою померлої [INFO] [PERSON] , яка в свою чергу є дочкою померлої [INFO] [PERSON] , тобто позивач є спадкоємцем майна [PERSON] за правом представлення після смерті своєї матері [PERSON] , яка відноситься до першої черги права на спадкування за законом. Відповідно до положень статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Звертаючись до суду з даною позовною заявою позивач вказує, що з грудня 2004р. вона постійно проживала без реєстрації з [PERSON] у належному останній домоволодінні за адресою: [ADDRESS] до дня смерті останньої. Однак на звернення [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину, нотаріус Золотоніської районної державної нотаріальної контори виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.05.2020р. у якій вказав, що під час вивчення документів представлених представником заявниці встановлено, що спадкоємицею заява про прийняття спадщини не була подана, підтвердження постійного проживання з спадкодавцем відсутні, а заявником не представлені правовстановлюючі документи на спадкове майно. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з даними довідки, виданої виконкомом Бубнівсько-Слобідської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 26.12.2019р. за №422, [PERSON] постійно проживала разом (без реєстрації) та вела спільне господарство зі своєю бабусею [PERSON] , яка померла [INFO] . Доглядала до дня смерті і похоронила за власні кошти. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона була сусідкою померлої [PERSON] . [PERSON] із 2004р. проживала разом із [PERSON] , мали спільне господарство, тримали курей, обробляли город. Коли [PERSON] померла то її онука здійснила поховання за власні кошти. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що її баба спілкувалася та товаришувала із [PERSON] , коли остання в 2004 році захворіла, то [PERSON] переїхала до неї та проживала разом із нею до дня смерті [PERSON] .. Вони вели спільне господарство, обробляли земельну ділянку. Після смерті [PERSON] [PERSON] здійснила її поховання за власні кошти. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Отже, відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем. Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що факт реєстрації місця проживання позивача за іншою адресою, ніж місце проживання й реєстрації спадкодавця, не має правового значення у таких спірних правовідносинах. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16, від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17. В ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 569/15147/17, зазначено, що тлумачення статті 29 ЦК України у поєднанні зі статтями 2, 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" у відповідній редакції та Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII, дає підстави для висновку, що постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено як відміткою у паспорті, так і іншими документами згідно із статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц. Отже, під час вирішення питання, чи прийняли спадкоємці спадщину у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, суд повинен досліджувати та встановлювати фактичне місце проживання спадкодавця на момент смерті та фактичне місце проживання його спадкоємців. Положеннями ст.ст. 80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Дослідивши вказані докази, заслухавши пояснення свідків, суд приходить до висновку, що обставини проживання позивача разом із спадкодавцем підтверджуються вищенаведеними належними та допустимими доказами, що не викликають у суду будь-якого сумніву. Щодо відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно, суд зауважує наступне. Однією з підстав відмови нотаріуса позивачу у вчиненні нотаріальної дії стало відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. Разом із тим суд приходить до переконання, що вказана обставина не може бути підставою для позбавлення спадкоємця його спадкових прав чи підставою вважати, що спадкодавець не набув відповідних прав на вказане майно. Позивач наполягає, що померлій [PERSON] належать на праві власності дві земельні ділянки, загальною площею 2.5436 га, розташовані на території Бубнівсько-Слобідської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. Державний акт на право власності на вказані земельні ділянки [PERSON] не отримала, що унеможливило його надання нотаріусу, однак не отримання вказаного державного акту не скасовує належність вказаної землі спадкодавцю. Судом у судовому засіданні досліджена інформаційна довідка міськрайонного управління у Золотоніському районі та м.Золотоноші ГУ Держгеокадастру у Черкаській області №29-23-0.181-65/117-20 від 18.03.2020р., згідно якої, на ім`я [PERSON] виготовлявся державний акт І-ЧР №039896, зареєстрований за №672 від 23.08.2001 р., але нею на руки не отримувався, про що свідчить відсутність її підпису у книзі реєстрації державних актів; Згідно з копією Державного акту І-ЧР №039896, [PERSON] належать на праві власності дві земельні ділянки, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 2,5436 га, розташовані на території Бубнівсько-Слобідської сільської ради. Вказані земельні ділянки передані у приватну власність [PERSON] на підставі рішення Бубнівсько-Слобідської сільської ради народних депутатів 19 сесії скликання від 20.08.2001р. за №19-4. Суд бере до уваги, що вказаний вище державний акт на право власності на земельну ділянку виданий спеціальним уповноваженим органом на підставі рішення органу місцевого самоврядування, та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, тобто державна в обличчі відповідних органів визнала факт належності вказаної земельної ділянки [PERSON] .. Вказана обставина ніким із сторін не оспорюється. Доказів недійсності рішення органу місцевого самоврядування, безпідставності видачі вказаних вище правовстановлюючих документів та відсутності права [PERSON] на вказане майно матеріали справи не містять. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Водночас, відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 78 Земельного Кодексу України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ч. 1 п. «г» ст. 81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 131 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності таких юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яку ратифіковано Україною 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Також суд враховує норми ст. 1296 ЦК України, відповідно до яких відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, в зв`язку з тим, що оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку позивач не має можливості, його права підлягають судовому захисту. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, судом встановлено, що на час відкриття спадщини позивач проживала разом із [PERSON] , а тому в розумінні ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадщину після її смерті прийняла. Відповідно до листа Другої Золотоніської державної нотаріальної контори від 31.05.2023 року за №425/01-16 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] спадкова справа не заводилася. Згідно із ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, то первинна реєстрація права власності в такому випадку не може бути проведена на померлого, оскільки власник спадкового майна помер, а за життя право власності не було зареєстровано в належному порядку, то визначення належності зазначеного майна повинно проводитись шляхом визнання права власності за спадкоємцем, який подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини чи іншим чином має право на спадщину. Нормами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Пунктом 23постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач належним чином прийняла спадщину, а оскільки правовстановлюючого документ спадкодавець не отримувала, вбачається обмеження прав позивача у можливості прийняття та належного розпорядження своїм спадковим майном, а тому позов підлягає до повного задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved