Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

І. СУТЬ СПРАВИ 1.1. 13.06.2023 [PERSON] (позивач) звернулась до Богунського районного суду міста Житомира із позовом до російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації, Міністерства фінансів російської федерації (відповідач), в якому просила: (1) стягнути з російської федерації на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок збройної агресії російської федерації та знищення нерухомого майна, в загальному розмірі 43 684,03 дол. США, що еквівалентно 1 597 088,14 грн згідно з офіційним курсом НБУ станом на день подачі позову 12.06.2023, а також витрати на проведення експертизи в сумі 5000 гривень, що становить 136,76 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на день подачі позову; (2) стягнути з російської федерації на користь [PERSON] моральну шкоду, завдану внаслідок збройної агресії російської федерації, в розмірі 40 000,00 дол. США, що еквівалентно 1 462 400,00 грн згідно з офіційним курсом НБУ станом на день подачі позову 12.06.2023. 1.2. Поданий позов обґрунтовувався тим, що внаслідок повномасштабного вторгнення рф на територію України та обстрілів міста Маріуполь, належні позивачу приватний будинок та двокімнатна квартира в Лівобережному районі міста зазнали руйнувань. З 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який продовжує діяти. На момент 23.02.2022 приватний будинок та квартира були обладнані дороговартісними меблями, побутовою технікою, сучасним ремонтом, а на території будинку був капітальний гараж, та у звязку з окупацією міста позивач була вимушена залишити місце постійного проживання та все своє майно. Оскільки майно позивача знищено, доступу до нього немає, так як місто перебуває під тимчасовою окупацією рф, вартість майна підтверджується висновком експерта. Крім того, позивачу була заподіяна значна моральна шкода, ІІ. ПРОЦЕДУРА та ПОЗИЦІЇ СТОРІН 2.1. 31.07.2023 розпорядженням виконуючого обов`язки голови Богунського районного суду м. Житомира Перекупки І.Г. цивільну справу №295/7446/23 передано для подальшого розгляду до Корольовського районного суду м. Житомира. 2.2. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03.08.2023, для розгляду цивільної справи №295/7446/23 визначено головуючого суддю Рожкову О.С. 2.3. 07.08.2023 ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира відкрито провадження у справі №295/7446/23, розгляд якої вирішено проводити у загальному позовному провадженні. 2.4. 29.09.2023 позивача через систему «Електронний суд» подано заяву про розгляд справи без її участі на підставі поданих доказів та за наявними у справі матеріалами. 2.5. Відповідно до частини 2 статті 496 ЦПК України, іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 2.6. Статтею 498 ЦПК України передбачено, що у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. 2.7. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами. 2.8. За інформацією Міністерства закордонних справ України 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною та рф, у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території РФ та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади рф за посередництва третіх держав також не здійснюється. 2.9. Відповідно до інформації Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами російської федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права. 2.10. Відтак, у зв`язку з військовою агресією суд був позбавлений можливості здійснювати повідомлення відповідачів про розгляд справи засобами поштового зв`язку та звернутися до суду держави-відповідача з судовим дорученням про вручення документів. 2.11. Таким чином, виклики відповідача у справі було здійснено шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті «[INFO]/» 2.12. Відомості про судовий розгляд справи та зазначені процесуальні рішення оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відомості якого є загальнодоступними. 2.13. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 2.14. 30.10.2023 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання з розгляду справи по суті. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ 3.1. [PERSON] , [INFO] , з 18.02.2022 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] та копією інформації управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання (а.с.14, 22). 3.2. [PERSON] взято на облік як внутрішньо переміщену особу за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22.05.2023 №1826-5002774544 (а.с.15). 3.3. Станом на 11.02.2022 [PERSON] на праві власності належала двокімнатна квартира, площею 50,57 кв.м., яка розташована по [ADDRESS] , вартістю 298 700 грн., що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.01.2021 №294162314 та копією договору купівлі-продажу квартири від 11.01.2021 (а.с.17-21). 3.4. З 06.10.2018 [PERSON] на праві власності належить приватний житловий будинок площею 80 кв.м. із гаражем на території приватизованої земельної ділянки, площею 6 соток, які розташовані в [ADDRESS] , що підтверджується наявними копією нотаріально посвідченого договору дарування від 19.04.1997, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.10.2018 року, копією технічного паспорту 2018 року та копією державного акту на земельну ділянку серія ЯМ №119110 (а.с.28-33). 3.5. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи від 12.05.2023 №1534/05-2023 дійсна (ринкова) вартість квартири за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням об`ємно-планувального рішення квартири, виходячи із задовільного технічного стану квартири (мінімального рівня при якому можлива безпечна експлуатація), в цінах та станом на 23 лютого 2022 року, становила: 599 200 гривень. Дійсна (ринкова) вартість житлового будинку з господарськими будівлями, та спорудами (без врахування земельного компоненту) розташованого за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням об`ємно-планувального рішення, технічного стану та рівня оздоблення об`єкта дослідження, станом на 23 лютого 2022 року становила: 587 000 гривень (а.с.34-69). 3.6. Вартість оціночно-будівельної експертизи № 1534/05-2023 від 12.05.2023, проведеної судовим експертом Свістуновим І.С. на замовлення [PERSON] становить 5 000 грн., які оплачено [PERSON] , що підтверджується копією платіжної інструкції №0.02904713689.1, актом здачі-приймання висновку експерта від 12.05.2023, рахунком на оплату від 14.03.2023 (а.с.72-74). ІV. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ 4.1. Згідно з пунктами 8 та 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 4.2. Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 4.3. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 4.4. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. 4.5. Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 4.6. Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 4.7. Згідно з частиною 1 та частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 4.8. Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. 4.9. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. V. ОЦІНКА та МОТИВИ СУДУ 5.1. Встановлено, що між сторонами у справі виникли спірні правовідносини з приводу стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної в результаті знищення та захоплення майна, внаслідок російської збройної агресії на території України. (і) Щодо незастосування судового імунітету рф 5.2. Відповідно до приписів пункту 3 частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» (Підстави визначення підсудності справ судам України), суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України. 5.3. Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. 5.4. Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. 5.5. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. 5.6. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. 5.7. У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31). 5.8. Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. 5.9. Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 щодо судового імунітету рф у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором Верховний Суд дійшов висновку, що рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України. Верховний Суд виходив із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. 5.10. У Постановах від 18.05.2022 у справах № 428/11673/19 та № 760/17232/20-ц Касаційний цивільний суд Верховного Суду розширив правові висновки, згідно з якими підтримання юрисдикційного імунітету російської федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 5.11. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17 (п. 49) підтримала правовий висновок, викладений у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, стосовно того, що суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. (іі) Щодо стягнення матеріальної шкоди 5.12. Як зазначалось, судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення рф державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Держава РФ є належним відповідачем у даній справі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 у справі №760/17232/20-ц, у постанові від 14.04.2022 у справі №308/9708/19, а також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі №635/6172/17. 5.13. Суд зазначає, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. 5.14. Суд зазначає, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. 5.15. Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових та майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. 5.16. Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої. 5.17. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-XII, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. 5.18. Загальновідомим є той факт, що 24.02.2022 розпочалось повномасштабне вторгнення РФ на територію України, у зв`язку із чим Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, в Україні введено воєнний стан. 5.19. Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія РФ була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, РФ було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. 5.20. Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав РФ припинити військову агресію проти України. 5.21. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію РФ проти України, вимагає від РФ припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. 5.22. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні»» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення ЗС РФ та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. 5.23. Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії рф проти України в розумінні частини 3 статті 82 ЦПК України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні, а також визнано на найвищому міжнародному рівні. 5.24. З матеріалів справи вбачається, що діями з боку рф було порушено гарантоване статтею 41 Конституції України право власності позивача [PERSON] на належне їй нерухоме майно Тобто безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого позивачу завдано шкоди, є російська федерація. 5.25. Факт знищення майна позивача, а саме, квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій також була зареєстрована позивач, підтверджується дослідженими судом фотознімками та відео, що містяться у файлах на DVD диску та супутниковими знімками міста Маріуполя станом на 2019 рік та березень 2022 року, які суд приймає до уваги як належні докази. 5.26. Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах. 5.27. Зазначений висновок викладено Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21.04.2021 у справі № 648/2035/17, постанові від 14.02.2018 у справі № 686/10520/15-ц. 5.28. Суд враховує, що захист права власності гарантується першою статтею Додаткового протоколу до Європейської конвенції з прав людини, а відповідальність за порушення вказаного права покладається безпосередньо на державу і настає у тому випадку, коли будь-яке діяння держави має своїм прямим наслідком застосування до особи забороненого поводження. 5.29. Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. 5.30. За приписами пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року передбачено, що договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил. 5.31. Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 56/83 від 12.12.2001 р. «Відповідальність держав за міжнародно-протиправні діяння» передбачено, що поведінка будь-якого органу держави розглядається, як діяння даної держави за міжнародним правом незалежно від того, які функції здійснює цей орган, незалежно від положення, яке він займає в системі держави, та незалежно від того, чи є він органом центральної влади чи адміністративно-територіальної одиниці держави. Поняття «орган» включає будь-яку особу чи будь-яке утворення, яке має такий статус відповідно до внутрішньодержавного права (стаття 4). Відповідно до статті 31 Резолюції, відповідальна держава зобов`язана надати повне відшкодування шкоди, завданої міжнародно-протиправним діянням. Шкода включає будь-які збитки, матеріальні та моральні, спричинені міжнародно-протиправним діянням держави. 5.32. Таким чином, відповідно до наведених положень Цивільного кодексу України та наведених Конвенції та Резолюції, за шкоду, спричинену порушенням законів і звичаїв війни, відповідальність несе воююча держава в цілому, незважаючи на те, який конкретно підрозділ її збройних сил заподіяв шкоду. 5.33. За таких умов, пред`явлення позовних вимог до російської федерації, як до держави в цілому, не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача 5.34. Щодо суми збитків суд враховує, що частиною 1 статті 1192 ЦК України встановлено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. 5.35. Розмір заподіяних позивачу збитків внаслідок збройної агресії рф позивач підтверджуює висновком експерта за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи від 12.05.2023 №1534/05-2023, відповідно до якого дійсна (ринкова) вартість, зокрема, квартири за адресою: [ADDRESS] , з урахуванням об`ємно-планувального рішення квартири, виходячи із задовільного технічного стану квартири (мінімального рівня при якому можлива безпечна експлуатація), в цінах та станом на 23.02.2022 становила 599 200 грн. 5.36. Водночас, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода за знищення вищезазначеної квартири у розмірі 298 700 грн., оскільки саме за такі кошти позивач придбала квартиру за договором купівлі-продажу від 11.01.2022. 5.37. Таким чином, суд не приймає до уваги доводи позивача про необхідність стягнення з відповідача 599 200 грн., оскільки дійсна ринкова вартість квартири визначена експертом станом на 23.02.2022, тобто всього через місяць після її придбання. що суперечить даним про вартість квартири, визначеної у договорі купівлі-продажу. 5.38. Щодо вимог позивача про стягнення з російської федерації матеріальної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації та знищення нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . 5.39. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів знищення приватного житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] , як вказує позивач у позовній заяві, а з єдиного супутникового знімку станом на 26.03.2022, який міститься у матеріалах висновку експерта від 12.05.2023 №1534/05-2023, неможливо встановити чи зазнав будинок пошкоджень і яких саме. 5.40. При цьому, суд враховує, що в ході збройного конфлікту територія м. Маріуполя тимчасово захоплена представниками російської федерації та наразі до неї відсутній доступ українських органів влади та правоохоронних органів, однак позивач, в свою чергу, в разі неможливості отримати такі докази не надала суду доказів звернення до органів державної влади України з приводу знищення, пошкодження, втрати належного їй будинку по [ADDRESS] , жодних клопотань про витребування таких доказів не заявляла, просила розглядати справу за її відсутності, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості витребовувати докази самостійно. 5.41. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] в частині стягнення з російської федерації матеріальної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації та знищення нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , як таких, які позивачем не доведено. 5.42. Отже, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з російської федерації матеріальної шкоди підлягають задоволенню частково. (ііі) Щодо вимоги позивача про стягнення шкоди в іноземній валюті, суд зазначає наступне. 5.43. За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. 5.44. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. 5.45 Згідно з офіційним курсом гривні щодо іноземних валют, встановленим Національним банком України на 05.02.2024 року, тобто на день ухвалення рішення у справі, офіційний курс 1 (одного) долара США еквівалентний 37,5698 грн. (iv) Щодо стягнення моральної шкоди 5.46. Суд зазначає, що згідно із загальними засадами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. 5.47. Вирішуючи питання щодо стягнення компенсації за завдану моральну шкоду суд виходить з того, що мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання відповідача за його неправомірні дії, оскільки останнє твердження не відповідає принципам та завданням цивільного судочинства. 5.48. Необхідно вказати, що моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. 5.49. При оцінці обґрунтованості вимог у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. 5.50. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Насамперед, йдеться про визнання критично розглянутих національним судом (крізь призму обставин справи) і достатньо аргументованих, з огляду на суть порушеного права й характер правопорушення, показань сторін достатніми доказами для прийняття рішення щодо вимог з приводу відшкодування моральної шкоди. 5.51. Такий підхід цілком узгоджувався б і з думкою Європейського суду з прав людини, викладеною ним у рішенні від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства», де зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які, як заявниці, зіткнулися з проблемами початку або продовження свого подружнього життя, можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. При цьому, однак, задовольняючи вимоги щодо компенсації моральної шкоди, Європейський суд з прав людини подекуди посилається на зазнані заявниками незручності, певне розчарування та страждання в результаті встановленого порушення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Антоненков та інші проти України»), інші конкретизовані вияви немайнових втрат заявника, а іноді не вважає за потрібне чітко кваліфікувати їх вид і характер (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чуян проти України») 5.52. Також, при визначені розміру грошового відшкодування моральної шкоди, судом, зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. 5.53. Доказами, що підтверджують розмір моральної шкоди можуть слугувати дані, що підтверджує дійсність моральних страждань, їх тяжкість та зміну звичного способу життя потерпілого, це можуть бути висновок спеціаліста психолога або висновок судового експерта психолога, показання свідків (свідчення друзів, колег), характеристика з місця роботи, виписки з лікарні, якщо потерпілий звертався по допомогу до лікаря невролога чи психіатра, рахунки від приватних психологів чи проходження спеціальних курсів реабілітації. Однак, саме за підсумками психологічного дослідження можна точно встановити, які саме моральні страждання були заподіяні особі даними правопорушенням, наскільки ці моральні страждання (моральна шкода) є важкими, які можливі суми компенсації моральної шкоди будуть адекватні встановленого рівня моральних страждань. 5.54. Отже, рівень моральних страждань визначається не тільки самим видом правопорушення і його складністю, а змістом моральних страждань потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. 5.55. Додатково слід зауважити, що моральною шкодою визначаються навіть не самі страждання, а саме негативні наслідки немайнового характеру, які ними спричиненні, оскільки тільки вони становлять розуміння шкоди як обов`язкової умови відповідальності. 5.56. В цьому контексті суд бере до уваги, що тяжкість переживання психотравмуючої події повністю залежить від індивідуально-психологічних особливостей людини, якій завдано моральну шкоду, від її темпераменту, стійкості афективно-вольових процесів, рівня суб`єктивного контролю, стресостійкості, соціальної адаптованості, способу реагування на фруструючі події. 5.57. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. 5.58. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. 5.59. Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 5.60. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. 5.61. Предметом позовних вимог у цій справі є відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії рф проти України, внаслідок якої позивач втратила житло, соціальні зв`язки, змушена змінити місце проживання і переселитись в іншу місцевість,. Зазначені обставини вочевидь завдають значної моральної шкоди, яка обґрунтовується душевними стражданнями та переживаннями, що обумовлені як реальною загрозою для життя та здоров`я людини і членів її сім`ї під час здійснення вимушеного переселення, так і вимушеністю істотних змін життєвого укладу. Отже доводи позивача про необхідність відшкодування моральної шкоди в грошовому еквіваленті шляхом одноразової виплати грошової компенсації є обґрунтованими. 5.62. Позивач просила стягнути з російської федерації в якості відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 40 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 462 400,00 грн згідно з офіційним курсом НБУ станом на день подачі позову 12.06.2023. 5.63. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд бере до уваги, що в національному та міжнародному законодавстві відсутні чітко визначені критерії для обчислення розміру компенсації моральної шкоди у грошову еквіваленті. Натомість спори зі схожими правовідносинами були предметом розгляду ЄСПЛ. 5.64. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - Євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 Євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). У той же час підставою відшкодування шкоди у такій справі було обумовлене триваючим позбавленням заявниці права на мирне володіння її майном (земельною ділянкою) в районі, де вона народилась і куди не мала змоги повернутись. Обґрунтовуючи розмір такої компенсації ЄСПЛ зазначив, що це компенсація «за страждання та відчуття безпорадності та розчарування, які заявниця, мабуть, зазнала протягом багатьох років, не маючи можливості використовувати своє майно, як вона вважала за потрібне». 5.65. Також суд бере до увагу рішення ЄСПЛ у справі «Грузія проти Росії (ІІ)» ((заява № 38263/08, рішення Великої Палати від 28.04.2023), яким ЄСПЛ зобов`язав росію сплатити Грузії багатомільйонні компенсації за порушення прав грузин внаслідок російської збройної агресії у 2008 році, зокрема, ЄСПЛ присудив 8 240 000 євро в якості компенсації моральної шкоди щонайменше 412 особам, постраждалим від відсутності адекватного розслідування російською стороною загибелі цивільних під час активної фази бойових дій, що умовно складає по 20000 євро на одну особу. 5.66. Здійснюючи оцінку адекватності розміру компенсації завданої позивачу моральної шкоди суд бере до уваги обставини, що моральна шкода обґрунтовується фактом вимушеного переселення з постійного місця проживання в інше місце, внаслідок збройної агресії рф, негативними емоціями, пов`язаними з цими обставинам. 5.67. З урахуванням вказаних позивачем і встановлених судом обставин, характеру спричиненої їй моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що визначений позивачем розмір грошової компенсації моральної шкоди є непропорційним засадам справедливості та розумності. 5.68. Тому здійснюючи свою оцінку на основі справедливості, суд вважає розумним присудити позивачу в якості відшкодування моральної шкоди суму коштів в розмірі, що еквівалентна 20 000 дол. США. 5.69. Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про стягнення завданої їй моральної шкоди в доларах США, однак в цій частині вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з огляду на наступне. 5.70. Як зазначалось вище за змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. 5.71. Згідно з офіційним курсом гривні щодо іноземних валют, встановленим Національним банком України на 05.02.2024 року, тобто на день ухвалення рішення у справі, офіційний курс 1 (одного) долара США еквівалентний 37,5698 грн. 5.72. Таким чином, станом на день ухвалення рішення у справі 20 000 дол. США моральної шкоди, яку судом вирішено стягнути з відповідача на користь позивача, еквівалентно 751 396 грн. (20 000 дол. США х 37,5698 грн). 5.73. Враховуючи вказане, суд стягує з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 751 396 грн. та витрати на проведення експертизи в сумі 5 000 гривень. 5.74. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. VІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ 6.1. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. 6.2. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 6.3. Оскільки 1% від суми позовних вимог позивача перевищує 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, належним до сплати розмір судового збору за заявою позивача становить максимальну суму - 13 420 грн. 6.4. Відповідно до пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. 6.5. Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду із цим позовом, судовий збір підлягає стягненню з відповідача держави російська федерація в дохід державного бюджету України. 6.6. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 6.7. Оскільки з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 298 700 грн. матеріальної шкоди та 751 396 грн. моральної шкоди, суд приходить до висновку про те що з російської федерації на користь держави України має бути стягнений судовий збір у загальній сумі 10 500 грн 96 коп.

Outcome: partial