Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-01 00:00:00

18 жовтня 2023 року до Вишгородського районного суду Київської області, через систему «Електронний суд» адвокатом Самійленко П.М., який діє в інтересах позивача, подано позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , у якій позивач просить стягнути на його користь з відповідача 3% річних у розмірі 3419 гривень та інфляційні втрати у розмірі 1694,05 гривні, а також витрати по сплаченому судовому збору у розмірі 858,88 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 3000 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12 вересня 2023 року Вишгородським районним судом Київської області було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та призначено до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 173344,00 грн, 1386,75 грн судового збору та витрат на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23 грудня 2022 року було надано розписку, відповідно до якої [PERSON] отримала у [PERSON] грошові кошти у сумі 110000,00 грн та 1600 Євро, які зобов`язалася повернути до 01 лютого 2023 року. 14 лютого 2023 позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів в досудовому порядку, проте відповідачем щодо повернення грошових коштів не було вжито жодних дій. Вказані обставини встановлено судовим рішенням. На сьогодні відповідач ухиляється від виконання судового рішення, рішення суду досі не виконано, а тому, позивач, посилаючись на положення статті 625 ЦПК України, зазначає про його право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, починаючи з наступного дня отримання вимоги про виконання зобов`язання - 18 лютого 2023 року , а саме з 19 лютого 2023 року та до дня подання позовної заяви про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу - 17 жовтня 2023 року. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 26 жовтня 2023 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, про які зазначено у вказаному судовому рішенні. 30 жовтня 2023 року до Вишгородського районного суду Київської області від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, до якої долучено лист з описом вкладення, що підтверджує надсилання на адресу відповідача копії позовної заяви та всіх доданих до неї документів згідно переліку, довідку щодо зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України та відомості про відсутність у відповідача електронного кабінету. Після виконання судом вимог частини восьмої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 02 листопада 2023 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Позивачу та його представнику, у порядку статті 14 ЦПК України було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі до електронних кабінетів, після чого, сторона позивача з будь-якими клопотаннями/заявами до суду не зверталась. Відповідачу копії ухвали суду про відкриття провадження у справі було надіслано на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання: [ADDRESS] , яку нею отримано особисто 27 листопада 2023 року, проте відповідач не скористалася правом, передбаченим статтею 178 ЦПК України, та не подала до суду відзив на позовну заву. Інших заяв по суті чи клопотань з процесуальних питань на адресу суду не надходило. Відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (частина четверта статті 268 ЦПК України). Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом встановлено, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 вересня 2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості у розмірі 173 344 (сто сімдесят три тисячі триста сорок чотири) гривні 00 копійок, судовий збір у розмірі 1 386 (одна тисяча триста вісімдесят шість) гривень 75 копійок та витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень 00 копійок (а.с. 10-14). Як убачається із відомостей з Державного реєстру судових рішень, вказане рішення суду набрало законної сили 13 жовтня 2023 року. Згідно із частиною п`ятою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 вересня 2023 року встановлено, що 23 грудня 2022 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 110 000,00 грн., 1600 Евро, які відповідач зобов`язалась повернути в повному розмірі до 01 лютого 2023 року. На підтвердження отримання зазначених коштів відповідачем була написана розписка про отримання коштів, згідно якої [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] виданий Мінським РУ ГУ в місті Києві, проживає за адресою: [ADDRESS] ), взяла грошові кошти в сумі 110 000 грн. 00 коп. та 1600 Евро, які зобов`язалась повернути не пізніше 01.02.2023, що підтверджується оригіналом боргової розписки. Станом на момент подачі заяви до суду [PERSON] борг повернуто не було. У справі №363/1032/23 встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на (01.02.2023 року), а тому за вимогою позивача суд вважав необхідним стягнути на його користь з відповідача суму грошових коштів (суму позики) переданих за договором позики, тобто 173 344,00 грн., що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України. Звертаючись 18 жовтня 2023 року до Вишгородського районного суду Київської області з позовом про стягнення з [PERSON] інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу, позивач, посилаючись на положення статті 625 ЦК України, вказує на наявність у нього такого права з 19 лютого 2023 року, оскільки 18 лютого 2023 року відповідачем було отримано його вимогу про виконання зобов`язання, до 17 жовтня 2023 року. До позову додано копію вимоги, адресованої [PERSON] від 14 лютого 2023 року, фіскальний чек від 14 лютого 2023 року, роздруківку за результатом відстеження поштового відправлення, а також довідку-підтвердження відсутності коштів станом на 18 жовтня 2023 року щодо зарахування на рахунок позивача коштів від [PERSON] по справі №363/1032/23 (а.с. 7-9, 15). Також, до позовної заяви позивачем долучено розрахунок, відповідно до якого за період з 19 лютого 2023 року по 17 жовтня 2023 року 3% річних від простроченої суми боргу 173344,00 грн становлять 3419,00 грн, а сума інфляційних витрат за період з березня 2023 року по жовтень 2023 року - 1694,05 грн (а.с. 16). Так, відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас, згідно із пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан. Даний стан продовжено Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від: 14 березня 2022 року №133/2022, 18 квітня 2022 року №259/2022; 17 травня 2022 року № 341/2022, 12 серпня 2022 року №573/2022, 7 листопада 2022 року №757/2022, 6 лютого 2023 року №58/2023, 1 травня 2023 року №254/2023, 26 липня 2023 року №451/2023, 6 листопада 2023 року №734/2023 до 14 лютого 2024 року. Тому, враховуючи положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача за період з 19 лютого 2023 року по 17 жовтня 2023 року інфляційних втрат та трьох процентів річних, оскільки з 24 лютого 2022 року та до припинення чи скасування воєнного стану в Україні заборонено їх стягнення. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору відносяться за рахунок позивача.

Outcome: dismissed