Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва 13.10.2021 року з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування 9/100 частками в праві власності на домоволодіння [ADDRESS] , та дозволи зняття з реєстрації місця проживання. Судові витрати по справі стягнути з відповідача на користь позивача. В обґрунтування позову зазначено, що позивачу [PERSON] на підставі договору дарування від 03.11.2020 року серія НМН №081085 на праві приватної власності належить частка домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Попередньою власницею вищезазначеної частки в праві власності на домоволодіння була мати позивача [PERSON] . У червні 2016 року мати позивача [PERSON] , будучи власницею вищезазначеної частки в праві власності на домоволодіння, зареєструвала в частці домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . Підставою для даної реєстрації став договір позички від 24.05.2016 року серія НВТ №226441, укладений між [PERSON] та [PERSON] , та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грудницькою І.М. За умовами договору позички позикодавець передає безоплатно користувачу, а користувач приймає від позичкодавця 9/100 часток в праві власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , для користування протягом строку встановленого даним договором. Даний договір укладався строком на два роки і одинадцять місяців, був дійсним до 24.04.2019 року. Оскільки договір позички закінчив свою дію 24.04.2019 року, відповідач втратив право користування на 9/100 часток даного домоволодіння та був зобов`язаний повернути їх в такому самому стані, в якому вони були на момент їх передання. [PERSON] не проживає у спірному домоволодіння з моменту припинення строку дії договору позички, а саме: з 24.04.2019 року, та не бере участі у витратах на утримання домоволодіння, не сплачує комунальні послуги, але, втративши право на проживання та користування, самостійно не знявся з реєстрації, що порушує права позивача. Відповідач знайомий матері позивача, родичем позивачу з матір`ю не є, тісного спілкування з ними у відповідача ніколи не було. Позивач, як власник, на даний час сплачує комунальні послуги та несе витрати на утримання цієї частки домоволодіння. Відповідач не звертався до [PERSON] з проханням щодо продовження строку дії договору позички, що може свідчити про втрату ним інтересу до частки домоволодіння. На даний час будь-яких домовленостей між сторонами щодо користування відповідачем часткою домоволодіння немає. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 23.10.2021 року, після виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 31.01.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Згідно відзиву, позивач на підставі договору дарування є власником 35/200 часток домоволодіння [ADDRESS] , а вимагає визнати, що відповідач втратив право користування 9/100 частками вказаного домоволодіння. З матір`ю позивача [PERSON] відповідач проживав однією сім`єю, але без зареєстрованого шлюбу з лютого 2012 року до липня 2020 року. З ними проживав позивач та перебував на їхньому утриманні. На тій підставі, що вони разом проживали, мали спільний бюджет та за сумісні кошти придбали 35/200, 9/100, відповідач зареєструвався по [ADDRESS] . Пізніше вони придбали 35/200 цього ж домоволодіння. Договір дарування 35/100 підписаний відповідачем як довіреною особою, та [PERSON] . Відповідач є приватним підприємцем. Його діяльністю згідно КВЕД 55.10 є діяльність готелів та інших засобів розміщення, тому [PERSON] з [PERSON] придбали 9/100 та 35/200 часток домоволодіння для надання послуг проживання іногороднім громадянам, та, з метою уникнення подвійного оподаткування, уклали договір позички 9/100 часток домоволодіння та відповідач перереєстрував юридичну адресу ФОП. Наразі відповідачем подано позов про встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частки нерухомого майна, усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення у житлове приміщення. 02.11.2022 року відповідач [PERSON] подав до суду та просив прийняти до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Приватного нотаріуса ММТО Миколаївської області Горбурова К.Є. про визнання договору дарування недійсним та просив об`єднати з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 03.11.2022 року у зв`язку з порушенням вимог ч. 1 ст. 193 ЦПК України було відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус ММТО Миколаївської області Горбунов К.Є., про визнання фіктивним договору дарування 53/200 часток домоволодіння адресою: [ADDRESS] , посвідченого 03.11.2020 року. 31.03.2023 року представником позивача [PERSON] подано письмові пояснення. 08.05.2023 року відповідачем [PERSON] 08.05.2023 року подано клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду Заводським районним судом міста Миколаєва по справи №487/307/23, провадження №2/487/1300/23, за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу та визнання права власності на частку у спірному домоволодінні. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 16.05.2023 року було зупинено провадження по даній цивільній справі №487/7292/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, до набрання законної сили рішенням у справі №487/307/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості, яка перебуває в провадженні Заводського районного суду міста Миколаєва. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 27.06.2023 року ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 16.05.2023 року було скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 18.07.2023 року провадження у справі було поновлено. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що раніше він проживав спільно з [PERSON] разом біля 8,5 років з 2012 року по липень-серпень 2020 року. За цей час вони спільно придбали об`єкти нерухомості за адресою: [ADDRESS] , та у 43/200 частках домоволодіння з дозволу [PERSON] відповідач був зареєстрований. Приблизно у липні-серпні 2020 року відносини між [PERSON] та [PERSON] були припинені та відповідач з`їхав. У 9/100 частках домоволодіння, які [PERSON] подарувала своєму сину [PERSON] , відповідач ніколи не проживав, ці 9/100 часток використовувались для здачі житла в оренду на короткочасний строк. Наразі позивач не може пред`являти вимоги до [PERSON] щодо визнання його таким, що втратив право користування 9/100 частками домоволодіння, оскільки [PERSON] зареєстрований не в 9/100 частках, належних позивачу, а в 43/200 частках, право власності на які наразі зареєстровано за [PERSON] , та які, на думку відповідача, фактично є спільною сумісною власністю подружжя. Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України). Щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності, згідно ст. 321 ЦК України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Положення вказаних норм статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Згідно ст.\~827\~ЦК України за\~договором позички\~одна сторона\~(позичкодавець)\~безоплатно передає\~або зобов`язується\~передати другій\~стороні (користувачеві)\~річ для\~користування протягом\~встановленого строку. Користування\~річчю вважається\~безоплатним,\~якщо сторони\~прямо домовилися\~про це\~або якщо\~це випливає\~із суті\~відносин між\~ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 «НАЙМ (ОРЕНДА)» ЦК України. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~821\~ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Згідно ч.\~3\~ст.\~828\~ЦК України договір позички будівлі, іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у формі, яка визначена відповідно до статті 793 ЦК України. Відповідно до ст. 793 ЦК України,\~договір найму\~будівлі або\~іншої капітальної\~споруди (їх\~окремої частини)\~укладається у\~письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору, предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі, якщо він укладений за результатами електронного аукціону строком більше ніж на п`ять років. \~ \~ \~ \~Статтею 833 ЦК України передбачено, що користувач несе\~звичайні витрати\~щодо підтримання\~належного стану\~речі,\~переданої йому\~в користування. Користувач\~зобов`язаний: 1)\~користуватися річчю\~за її\~призначенням або\~відповідно до\~мети,\~визначеної у\~договорі; 2)\~користуватися річчю\~особисто,\~якщо інше\~не встановлено\~договором; 3) повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 836 ЦК України, якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 53/200 часток домоволодіння, з відповідною часткою господарських та побутових споруд та будівель, що знаходиться в [ADDRESS] . Право власності на вказану вище частку об`єкта нерухомості було набуто позивачем згідно договору дарування від 03.11.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуновим К.Є., зареєстровано в реєстрі за №2343, згідно якого [PERSON] безоплатно передала у власність, а [PERSON] прийняв як дарунок 53/200 часток домоволодіння, з відповідною часткою господарських та побутових споруд та будівель, що знаходиться в [ADDRESS] . В цілому, домоволодіння, частка якого є предметом договору дарування, складається з житлового будинку літ.А-1, загальною площею 143,3 кв.м, житловою площею 105, кв.м, житлового будинку літ. Б-1, загальною площею 65,9 кв.м, житловою площею 47,9 кв.м та прилеглих будівель та споруд: сарай за літ. Ж; літня кухня за літ. М; сарай літ В; гараж за літ. Н; гараж за літ. З; навіс за літ К; погріб за літ. АПД; душ за літ. З; сарай літ. Ф; навіс за літ. Ш; навіс за літ. Ц; гараж за літ. Л; огорожі №3, 4, 5, 7, 8, 9, 10; споруди №І. Вищезазначена частка в праві власності на домоволодіння, що відчужується, належить дарувальниці на праві спільної часткової власності на підставі наступних документів 35/200 часток на підставі договору дарування, посвідченого 03.11.2020 року Горбуновим К.Є., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області за реєстровим №2341, право власності зареєстровано в округу Миколаївської області за реєстровим №2341, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.11.2020 року, номер запису про право власності: 3898149; 9/100 часток на підставі договору дарування, посвідченого 27.02.2014 року Ліпатніковою Р.Г., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області за реєстровим №92, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.02.2014 року, номер запису про право власності: 4821746; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:111978148101 (а.с. 19). Перед укладенням договору дарування від 03.11.2020 року, згідно договору позички від 24.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Грудницькою І.М., зареєстрованого в реєстрі за №533, укладеного між позичкодавцем [PERSON] , 1968 року народження, місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , та користувачем [PERSON] , 1966 року народження, останнє місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , позичкодавець безоплатно передала користувачу, а користувач прийняв від позичкодавця 9/100 часток в праві власності на домоволодіння за [ADDRESS] , для користування протягом строку встановленого даним договором з метою проживання. Договір позички від 24.05.2016 року був укладений сторонами на два роки і одинадцять місяців та дійсний до 24.04.2019 року (пункт 10), після спливу якого [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] 9/100 часток на домоволодіння в такому стані, в кому вони були на момент їх передрання (пункт 12). У пункті 24 договору позички від 24.05.2016 року сторони зазначили, що нерухоме майно, яке безоплатно передається за цим договором, є особистою приватною власністю [PERSON] . В справах нотаріуса зберігається заява [PERSON] , в якій він стверджує, що неодружений, однією сім`єю ні з ким не проживає (а.с. 22). Після припинення строку дії договору позички від 24.05.2016 року, а саме: з 24.04.2019 року [PERSON] у 9/100 частках домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , не проживає, про що було складено акт №129 від 01.10.2021 року, комунальні послуги не сплачує, участі в отриманні житла не приймає, наміру щодо продовження строку дії договору не висловлював. Факт не проживання за адресою: [ADDRESS] , в тому числі в 9/100 частках вказаного домоволодіння підтверджено самим відповідачем, який повідомив, що у вказаних 9/100 частках домоволодіння він взагалі ніколи не мешкав, а з липня-серпня 2020 року перестав проживати і у 43/200 частках домоволодіння після припинення стосунків з [PERSON] . Крім того, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Твердження відповідача [PERSON] про набуття права власності на спірні об`єкти нерухомості, а саме: 9/100, 35/200 та 43/200 за адресою: [ADDRESS] в період спільного проживання з матір`ю позивача [PERSON] , та його реєстрації саме на 43/200 частках домоволодіння не підтверджені належними та допустимими доказами. Так, з матеріалів справи вбачається, що за адресою: [ADDRESS] право власності на 35/200 часток було набуто [PERSON] на підставі договору дарування від 03.11.2020 року, на 9/100 часток на підставі договору дарування від 27.02.2014 року; на 43/200 часток на підставі договору дарування від 21.08.2013 року. Згідно презумпції правомірності правочину, передбаченої ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю\~дружини,\~чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. З огляду на викладене, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги щодо визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням обґрунтованими, оскільки договір позички від 24.05.2016 року, упродовж якого [PERSON] мав право користування вказаним об`єктом нерухомості для проживання, припинив свою дію 24.04.2019 року та у передбачений законом спосіб продовжений не був, отже сервітут припинився. Приходячи до вказаного висновку суд враховує, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України. Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі й шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Обраний позивачем спосіб захисту є вірним. Правові підстави для користування спірним житловим приміщенням відповідачем на теперішній час відсутні. Щодо вимог про надання дозволу на зняття з реєстрації. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи\~із задекларованого\~або зареєстрованого\~місця проживання\~(перебування)\~у разі\~звернення до\~органу реєстрації\~або через\~центр надання\~адміністративних послуг\~за місцем\~задекларованого або\~зареєстрованого місця\~проживання (перебування)\~здійснюється: 1)\~за заявою\~про зняття\~особи із\~задекларованого або\~зареєстрованого місця\~проживання (перебування),\~поданою у\~паперовій формі\~такою особою,\~її законним\~представником або\~представником; 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. Зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи за заявою співвласника житла в порядку, передбаченому пунктом 2 частини першої цієї статті, здійснюється за згодою іншого співвласника житла, яка надається особисто або через представника. Згідно п.\~6\~ч.\~1\~ст.\~24\~Закону України\~«Про надання\~публічних (електронних\~публічних)\~послуг щодо\~декларування та\~реєстрації місця\~проживання в\~Україні» орган реєстрації\~вносить зміни\~до реєстру\~територіальної громади\~на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до\~п.\~2\~ч.\~50\~Порядку декларування\~та реєстрації\~місця проживання\~(перебування),\~затвердженого постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~07.02.2022\~року №265,\~зняття із\~задекларованого/зареєстрованого\~місця проживання\~(перебування)\~здійснюється на\~підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №228856 від 15.09.2023 року відповідач [PERSON] був зареєстрований 01.11.2016 року за адресою: [ADDRESS] . Дані щодо виділення часток співвласників в натурі відсутні. Отже, рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття із зареєстрованого місця проживання за заявою власника або співвласників. Надання судом дозволу на вчинення такої дії чинним законодавством не передбачено, у зв`язку з чим в даній частині позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. Розмір\~судового збору,\~порядок його\~сплати,\~повернення і\~звільнення від\~сплати встановлюються\~законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1)\~на професійну\~правничу допомогу; 2)\~пов`язані із\~залученням свідків,\~спеціалістів,\~перекладачів,\~експертів та\~проведенням експертизи; 3)\~пов`язані з\~витребуванням доказів,\~проведенням огляду\~доказів за\~їх місцезнаходженням,\~забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати з оплати судового збору у сумі 454 гривень 00 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: partial