Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

у серпні 2023 року державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про виселення. Позов обгрунтовувано наступними обставинами. [PERSON] видано відомчий ордер № 01448 від 20 серпня 2018 року на зайняття з сім`єю з чотирьох осіб жилого приміщення (кімнати) [ADDRESS] , житловою площею 9,8 кв.м. Зазначена кімната разом з вказаним будинком та іншими будинками і спорудами, які розташовані по [ADDRESS] , а також [NUMBER] заводом залізобетонних виробів Міністерства оборони України, який розташований по [ADDRESS] , входила до складу військового містечка [ADDRESS] Збройних Сил України (далі-військове містечко № [NUMBER] ). Рішення щодо вилучення і передачі кімната [ADDRESS] або будь-якого іншого гуртожитку або споруди по [ADDRESS] , що входять до складу військового містечка № [NUMBER] до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої, інших органів, уповноважених управляти державним майном Кабінетом Міністрів України, в порядку ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», не приймалося. Будь-яких правових підстав для надання відомчого ордеру на жилу кімнату в гуртожитку, а саме: кімната № [NUMBER] в гуртожитку № [NUMBER] по [ADDRESS] , яке є військовим майном, у будь-якого органу управління центральної або місцевої виконавчої влади, а також у будь-якого іншого органу, уповноваженого управляти державним майном, в порядку передбаченому Житловим кодексом Української PCP, не було. Оскільки на думку представника позивача, відомчий ордер № 0148 від 20 серпня 2018 року виданий не уповноваженою особою т.в.о. директора Філії «[NUMBER] ДБК «ДП МОУ «Укрвійськбуд», у директора філії відсутні повноваження щодо прийняття рішення та про видачу відомчих ордерів для вселення, а будь-яких інших наказів, розпоряджень, довіреностей, які би уповноважували т.в.о. директора Філії «[NUMBER] ДБК «ДП МОУ «Укрвійськбуд» щодо видачі ордерів на вселення, ДП МОУ «Укрвійськбуд» не приймалось, [PERSON] , який користується кімнатою, втратив правовий зв`язок з державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», звільнився за власним бажанням, представник позивача просив, посилаючись на ст. 132, 116 ЖК України, виселити [PERSON] та членів його сім`ї з кімнати [ADDRESS] . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 11 вересня 2023 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи призначено на 24 жовтня 2023 року. 23 жовтня 2023 року від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Розгляд справи було відкладено на 27 листопада 2023 року. 9 листопада 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача та його представника, в якому вони просили у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі, зазначали, що у вказаній кімнаті зареєстровані та проживають відповідач та ще троє осіб (його син та двоє малолітніх онуки), які вселився на підставі ордеру, який виданий у встановленому законом порядку, жодних норм права керівником не було порушено під час його видачі. Вказане, окрім того, підтверджено при розгляді справи № 753/14594/21 про визнання ордеру на вселення недійсним, у якій суд суд відмовив у задоволені у позові. Зазначені у позові як доводи про виселення - приналежність гуртожитку філії до військового майна, не укладення договору на проживання в даній кімнаті, не можуть судом братись до уваги, оскільки ст. 59 ЖК України визначено вичерпний перелік підстав, коли ордер на жиле приміщення може бути судовому порядку визнано недійсним. [PERSON] пропрацював на підприємстві більше 10 років, розпочавши трудову діяльність ще з 5 березня 1987 року та в різні періоди перебував у трудових з підприємством на різних посадах аж до 2020 року. Наявність на праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS] загальною площею 29,33 кв. м не може бути доказом того, що відповідач є особою забезпеченою житлом. Вказану квартиру він придбав у 2001 році разом із членами сім`ї за довго до видачі йому ордеру на кімнату. Розмір житлової площі квартири не забезпечує кожного членами сім`ї розміром житлової площі ще передбаченої Житловим Кодексом. 21 листопада 2023 року до суду від представника відповідача надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача просив задовольнити позов із підстав зазначених у позові. 30 листопада 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якому відповідач та його представник просили відмовити у позові із підстав зазначених у відзиві. 27 листопада 2023 року справу знято з розгляду у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді, наступною датою судового засідання визначено 18 січня 2024 року. 18 січня 2024 справу було знято з розгляду у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги, наступною датою судового засідання визначено 1 лютого 2024 року. 1 лютого 2024 року у судове засідання з`явилися представник позивача [PERSON] , який просив задовольнити позов з підстав зазначених у позові. Представник відповідача [PERSON] просив у задоволенні позову відмовити. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством. Єдиною підставою для вселення на надану в гуртожитку житлову площу є спеціальний ордер (ст.ст.128,129 ЖК України). Статтею 124 ЖК України передбачено, що робітники і службовці, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Положення статті 125 ЖК України визначають випадки коли особу не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років (абзац третій зазначеної статті). Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ДП МОУ «Укрвійськбуд» має відокремлений структурний підрозділ Філію «[NUMBER] Домобудівельний комбінат» ДП МОУ «Укрвійськбуд». На балансі філії ДП МОУ «Укрвійськбуд» - «[NUMBER] Домобудівельний комбінат» перебуває будинок [ADDRESS] , що підтверджується актом приймання (передачі) будинків, споруд і територій військового містечка. Відповідно до п. 4.2 Статуту ДП МОУ «Укрвійськбуд», зазначені житлові будинки є державною власністю і закріплюється за ДП МОУ «Укрвійськбуд» на праві господарського відання, з обмеженими правомочностями розпорядження щодо основних фондів та інших видів майна. Як вбачається із трудової книжки [PERSON] , згідно наказу директора Філії «[NUMBER] ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» № 79 від 30 грудня 1998 року він був прийнятий на посаду електромонтера, в подальшому змінював посади, з 25 серпня 2010 року прийнятий на посаду головного інженера Філії «[NUMBER] ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд», а 28 серпня 2020 року був звільнений з посади головного інженера за власним бажанням (а.с. 93-99). . На підставі наказу Філії «[NUMBER] ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» від 20 серпня 2018 року № 27 [PERSON] з сім`єю з чотирьох осіб (він, його син [PERSON] , та онуки [PERSON] , [PERSON] ) 20 серпня 2018 року адміністрацією Філії ДП МОУ «Укрвійськбуд» - «[NUMBER] ДБК» було видано відомчий ордер № 0148 на жиле приміщення площею 9,8 кв.м, що складається з 1 кімнати в гуртожитку за адресою: гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Наказом директора Філії «[NUMBER] ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» 28 серпня 2020 року [PERSON] звільнений з посади головного інженера за власним бажанням. Звертаючись до суду із позовними вимогами про виселення, позивач посилався на те, що відомчий ордер виданий незаконно з порушенням норм законодавства та неуповноваженою особою. Разом з тим, обставини дійсності ордеру були предметом розгляду у справі № 753/14594/21 державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» до [PERSON] , третя особа: Філія «[NUMBER] Домобудівельного комбінату» Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», про визнання ордеру на вселення недійсним та стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 червня 2023 року, у задоволенні позову ДП МОУ «Укрвійськбуд» відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року (справа № 761/29966/16-ц). Таким чином, посилання представника позивача у позові на незаконність видачі ордеру та наявності іншого житла відповідачу суд до уваги не бере. Вказані обставини були предметом дослідження у суді, рішення суду набрало законної сили, і ці обставини не підлягають доказуванні при розгляді цієї справи. Крім того, у постанові апеляційного суду зазначено, що наявність на праві власності певного житла не свідчить про те, що особа не потребує поліпшення житлових умов. Квартира [ADDRESS] , яка належить на праві спільної часткової власності відповідачу, дружині та його сину має загальну площу 29,33 кв.м, що свідчить про те, що не відповідає житловій площі встановленій на одну особу. При цьому, оскільки позивач заявляє позовну вимогу про виселення без надання іншого жилого приміщення, такий позивач не врахував наявності у законодавстві прямої заборони. Так, положення ст. 125 ЖК України передбачає, що не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, зокрема: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників. Таким чином положення п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 125 ЖК України прямо забороняє виселення позивача та членів її сім`ї з службової квартири без надання іншого жилого приміщення, що є підставою для відмови у задоволенні цього позову. При вирішення цього спору судом враховується, що відповідач пропрацював в на підприємстві більше 20 років (з 30 грудня 1998 року по 28 серпня 2020 року), що підтверджується записом у її трудовій книжці, й визнається позивачем (а.с. 93-99). Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Доводи позивача про те, що відповідач звільнився у 2020 році за власним бажанням, на увагу не заслуговують. Відповідач мав законні сподівання, що, пропрацювавши більше десяти років, його житлові права будуть захищені законом, відповідно до якого із службового житла, (а спірна квартира є службовою), не можна виселяти осіб, якщо вони пропрацюють більше десяти років згідно ст. 125 ЖК України. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зважаючи на надані сторонами докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що непідлягають задоволенню, обставини, що обґрунтовано доводять позовні вимоги, судом не встановлені. Враховуючи наслідки розгляду справи, суд застосовує положення ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України й судові витрати покладає на позивача. На підставі вищевикладеного, ст. 47 Конституції України, п. 1, 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 9, 109, 124, 125, 127, 128, 129 ЖК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed