Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач»), в якому просила визнати недійсним Договір оренди нежитлового приміщення №1 від 01 жовтня 2018 року, що укладений між [PERSON] (орендар) та [PERSON] (орендодавець). Позовні вимоги мотивовано тим, що укладений 01 жовтня 2018 року між нею, як орендарем, та [PERSON] , як орендодавцем, договір оренди нежитлового приміщення №1, у відповідності до умов якого, Відповідач, так би мовити, передав в оренду Позивачці нежитлове приміщення площею 15 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , строком на 12 місяців, є фіктивним. Як зазначено у позовній заяві, укладений між сторонами договір оренди не відповідає вимогам законодавства, укладався без мети реального настання правових наслідків для сторін, які виникають з орендних правовідносин, та був спрямований на мінімізацію сплати податків. На підтвердження чого зазначила, що до моменту укладення договору оренди та її реєстрації, як фізичної особи підприємця, Позивачка перебувала у трудових відносинах з Відповідачем, що підтверджується записом у трудовій книжці [NUMBER] . В подальшому, після її реєстрації як фізичною особою-підприємцем, Позивачку 01.10.2018 року було звільнено із займаної посади, та тією ж датою укладено оспорюваний договір оренди нежитлового приміщення. Проте після звільнення Позивачка продовжила працювати продавцем-консультантом у Відповідача, що свідчить про те, що укладений договір оренди був фіктивним. Інша особа ( [PERSON] ) за вказівкою Відповідача вела бухгалтерію, мала доступ до електронного цифрового підпису [PERSON] , подавала звітність у органи Державної податкової служби та володіє інформацією про реальність чи фіктивність операцій з укладанням договорів оренди між [PERSON] та зазначеними особами. Також про факт фіктивності правочину, на думку сторони Позивача, свідчить та обставина, що передане майно індивідуально не визначене, відсутня його конфігурація; в порушення п. 9.4. договору не додано документів, а саме (технічного плану приміщення, Витягу з реєстру речових прав, які б давали можливість ідентифікувати нібито орендоване приміщення, оскільки Позивачка орендувала приміщення площею 15 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , в той час в реєстрі речових прав на нерухоме майно за вказаною адресою знаходиться об`єкт нерухомості площею 66 кв.м. Також у позовній заяві Позивач звертала увагу на те, що про факт фіктивності договору оренди № 1 свідчить також та обставина, що [PERSON] не пред`являв [PERSON] жодних претензій по оплаті орендних платежів за весь період дії договору (2 роки). Позивач та її представник в судових засіданнях позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідачем [PERSON] , на адресу суду подано відзив на позов, у якому він заперечив проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні. Заперечуючи проти позову Відповідача у відзиві покликається на те, що укладений 01 жовтня 2018 року між [PERSON] , як орендарем, та ним, [PERSON] , як орендодавцем, договір оренди нежитлового приміщення №1, є дійсним та відповідає вимогам закону, спрямований на настання відповідних наслідків. Під час дії даного договору оренди між сторонами не існувало трудових відносин, а тому посилання Позивача на те, що після укладення договору оренди вона продовжувала працювати продавцем-консультантом у ФОП [PERSON] є, на думку Відповідача, необґрунтованими та безпідставними. Так, як зазначено Відповідачем, перед укладенням договору найму між Позивачкою та ним було свідомо припинено трудовий договір, Позивачка зареєструвалась як фізична особа-підприємець, отримала в оренду місце для торгівлі, здійснювала торгівлю товарами від власного імені, окремо звітувала про отримані доходи та сплачувала податки та обов`язкові платежі. Також у відзиві на позов Відповідач просить врахувати преюдиційність обставин, які встановлені судами у справі №344/18583/21, яка розглядалася попередньо, за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору оренди удаваним. Всім аналогічним, як і в даній справі, як зазначив Відповідач, доводам [PERSON] судами було надано відповідну оцінку. В судовому засіданні Відповідач та його представник проти позовних вимог заперечили, просили відмовити в їх задоволенні з викладених у відзиві на позов під травня став. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Заслухавши пояснення Позивача та Відповідача, їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) (стаття 759 ЦК України). За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частини перша, п`ята статті 762 ЦК України). За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Поняття фіктивного правочину визначено статтею 234 ЦК України. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Як зазначено Верховним Судом у Постанові від 31 березня 2021 року (справа №201/2832/19): Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). У Постанові від 31 березня 2021 року (справа №201/2832/19) Верховний Суд звернув увагу, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або\~ в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Звертаючись до суду з даним позовом, Позивачка посилалася на те, що оспорюваний договір оренди №1 від 01 жовтня 2018 року вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Так, судом встановлено, що сторони перебували в трудових відносинах з 29 березня 2018 року по 01 жовтня 2018 року, що підтверджується трудовою книжкою [PERSON] . Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] 24 вересня 2018 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, вид діяльності: інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах. 25 серпня 2021 року здійснено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності. 01 жовтня 2018 року між Позивачкою та Відповідачем укладено договір оренди №1 нежитлового приміщення (надалі також «Договір оренди», «оскаржуваний договір оренди»). Згідно 1.1 Договору оренди орендодавець зобов`язується передати орендарю в строкове користування, а орендар зобов`язується прийняти в строкове користування нежитлове приміщення, назване в п.1.3 договору та зобов`язується сплачувати орендну плату. Пунктом 1.3 Договору оренди передбачено, що об`єктом оренди є нежитлове приміщення: [ADDRESS] , площа: 15 кв.м. Згідно акту приймання-передачі нежитлового приміщення орендодавець передав, а орендар прийняла у тимчасове користування нежитлове приміщення загальною площею 15 кв.м. Так, Суд зауважує, що змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: approved