Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Заява мотивована тим, що позивачка [PERSON] , яка разом із позивачами: [PERSON] - яка є її дочкою та [PERSON] , яка є її матір`ю, є власниками квартири [ADDRESS] . Відповідач, який є братом позивачки [PERSON] , є також сином [PERSON] та дядьком [PERSON] та є особою, місце проживання якого зареєстровано в спірній квартирі. Відповідач був власником частини даної квартири, але свою частину квартири подарував позивачці [PERSON] , але з реєстрації не знявся, в квартирі з 2015 року не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, його особистих речей в квартирі не має. На думку позивачів, відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання, в зв`язку з чим позивачі змушені були звернутися до суду з позовною заявою про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.07.2023 відповідно до ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачі в судове засідання не з`явились, повідомлялися про день час та місце розгляду справи належним чином, однак направили на електронну адресу суду лист, в якому зазначили, що не можуть брати участь у розгляді справи, так як знаходяться за кордоном. В матеріалах справи наявні клопотання, в якому позивачі просили здійснювати розгляд справи без їхньої присутності та задовольнити позовні вимоги за наявними матеріалами справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток за місцем його зареєстрованого місця проживання. Представник третьої особи направив до суду клопотання про розгляд справи без участі представника на підставі наявних у матеріалах справи доказів. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. ст. 223,280 ЦПК України, за відсутності заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Як вбачається з положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, якімають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Дослідивши наявні в справі докази, та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що 28.08.2007 року згідно з розпорядженням №8827 Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , яким було визначено право приватної спільної часткової власності гр. [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - в рівних частках кожному. Як вбачається з договору дарування частки у праві власності на квартиру від 19.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарасютою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 218, відповідач [PERSON] подарував позивачці [PERSON] належну йому на праві власності частку квартири [ADDRESS] . Відповідно до довідки Ф№3 за № 01/10/03-2996 від 16.08.2017 року, виданої КП «Керуюча дирекція», на час видачі такої довідки в спірній квартирі були зареєстровані: позивач [PERSON] , як власник особового рахунку, співвласник, яка мешкає в даній квартирі з 09.11.1993 року; відповідач [PERSON] , як брат [PERSON] , якій мешкає в даній квартирі з 29.07.1993 року, [PERSON] , як дочка [PERSON] , яка мешкає в даній квартирі з 09.11.1993 року та [PERSON] , як онук [PERSON] , якій мешкає в квартирі з 29.10.2013 року. Як вбачається з копії паспорта позивача [PERSON] , остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як зазначено в наданих позивачами копіях рахунків на оплату наданих комунальних послуг за адресою: квартира [ADDRESS] , розрахунок вартості комунальних послуг за зазначеною адресою проводиться з розрахунку 4 зареєстрованих та 4 проживаючих осіб. Як вбачається з інформації про задеклароване / зареєстроване місце проживання особи за № 92897355 від 05.05.2023 року, наданої на запит суду відділом з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Шевченківської РДА, задеклароване/зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Також, позивачами додано копію акту від 11.02.2022 року, виданого для пред`явлення до суду, в якому зазначено: «Ми нижче підписалися сусіди, підтверджуємо, що за адресою [ADDRESS] , зареєстрований, але не проживає [PERSON] , [INFO] р. Мешканець кв. № [NUMBER] [PERSON] (підпис), паспорт серія [NUMBER] , виданий Шевченківським РВ ГУ ДМС України в м. Києві [NUMBER]; мешканець кв. № 111 [PERSON] (підпис) паспорт серія [NUMBER] виданий Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві т. [NUMBER]; мешканець кв. [ADDRESS] [PERSON] паспорт [NUMBER] , виданий Радянським РУ ГУ МВС України в м.Києві 18 січня 2000 р. т. [NUMBER] (підпис). Правдивість даних майстром технічної дільниці перевірено. Майстер тех. Дільниці (підпис) Дешченко О.В. ; Головний інженер ПП «Український центр управління нерухомістю» (підпис печатка) Горовий В.М.» Позивачі звернулися до суду зазначаючи як підставу позовних вимог, той факт, що відповідач без поважних причинпонад рік не проживає в житловому приміщенні, тобто просять визнати особу такою, щовтратила право користування жилим приміщеннямвнаслідоквідсутностіцієї особи понадвстановлені строки, що провадитьсявиключно в судовому порядку (згіднозі2 ч.ст. 405 ЦК України). Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи. Згідно з цивільнимпроцесуальним законом кожна сторона повинна довести тіобставини, на які вона посилається як на підставусвоїхвимогабозаперечень, крімвипадків, встановлених законом (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Тож у правових спорах щодовизнання особи такою, щовтратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин. Європейський суд з прав людини у своїйпрактиціпослідовнодотримуєтьсяпозиції, щовтратажитла є найбільшкрайньою формою втручання у право на повагу до житла («KryvitskaandKryvitskyyv.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, щовтручання у право на повагу до житламає бути не лишезаконним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentnerv.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009). У постанові Верховного Суду Українивід 05 листопада 2014 року у справі N 6-158цс14 зробленовисновок, що право членівсім`ївласникабудинкукористуватисьцим жилим приміщеннямможевиникнути та існуватилише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`їякого вони є; ізприпиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членівйогосім`ї. З досліджених судом доказів, можливо зробити висновок, що відповідач був зареєстрований в спірному житловому приміщенні, як член сім`ї наймача - матері [PERSON] .. В подальшому, дане житлове приміщення перейшло у власність родини шляхом безоплатної передачі у власність - приватизації. Той факт, що відповідач подарував свою частку в квартирі своїй сестрі - позивачу [PERSON] не є безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування на дане житло, так як дарування своїх прав власності не позбавляє його права користування, так як власниками даного житла залишаються його родичі, в тому числі і мати. Крім того, суду не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували дійсний факт не проживання відповідача в спірній квартирі. Відсутні будь які докази, які б вказували на час, з якого відповідач не проживає в квартирі. Невідомі причини з яких відповідач не проживає в даній квартирі. У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 р. у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно з законом», не переслідує одну з законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві. Вислів «згідно з законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але стосується й якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути досить чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Судом не може бути прийнятий та взяти до уваги як належний та допустимий доказ наданий позивачами акт, по перше даний акт не містить інформації щодо часу з якого відповідач не проживає в житловому приміщенні, по-друге: у суду відсутня можливість встановити осіб зазначених в акті, дані особи не підпадають під розуміння «свідок», так як вони не лише не були допитані в судовому засіданні, але й не були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень. Також, в акті зазначено особу, відносно якої складається акт «Задброжнюк», що не ідентифікує особу відповідача. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд можебрати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо. Однак, інших доказів крім акту на підтвердження факту непроживання відповідача у спірному жилому приміщенні позивачами суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленомуцим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституц ією та законами України. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed