Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-01 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк», від імені і в інтересах якого діє адвокат Єрмолов Є.М., звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказавши, що відповідно до кредитного договору № б/н від 28.08.2010, укладеного з [PERSON] , останній було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який в подальшому збільшено до 35000,00 грн, та видано кредитну картку. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Кредитор свої зобов`язання за договором виконав, надавши [PERSON] кредит у сумі, визначеній у договорі. Позичальник зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту, але в процесі користування кредитним рахунком позичальник не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. [INFO] позичальник [PERSON] померла, однак, оскільки остання, на порушення умов договору, свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на дату смерті позичальника утворилася заборгованість - 33865,62 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 33865,62 грн, в тому числі 33865,62 грн за простроченим тілом кредиту. Спадкоємцем позичальника, який постійно проживав разом із ним на час відкриття спадщини, що підтверджується копіями їх паспортів, є [PERSON] , який протягом встановленого законом строку не надав заяву про відмову від спадщини, а отже прийняв її. 18.01.2023 позивачем була направлена претензія кредитора до Нетішинської державної нотаріальної контори та 20.02.2023 отримана відповідь, в якій зазначалося, що спадкоємці померлого позичальника із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ "Приватбанк". Таким чином вважає, що відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов?язання померлого позичальника [PERSON] , оскільки він не відмовився від спадщини у встановлений законом шестимісячний строк, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 01.03.2022 позивачем був направлений лист-претензія до відповідача, в якому банк пред?явив свої вимоги, однак до теперішнього часу жодних дій на виконання цих вимог відповідачем вчинено не було. У зв`язку з цим позивач просив стягнути з [PERSON] на користь позивача суму заборгованості в розмірі 33865,62 грн, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою суду від 25.09.2023 відкрито провадження по справі. Розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 29.11.2023 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду на 22.12.2023, яке в подальшому було відкладено до 23.01.2024. У судове засідання представник позивача - адвокат Єрмолов Є.М. не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань до суду від нього не надійшло. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Чернов В.В. у судове засідання не з`явилися, проте останній надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, також просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. 13 листопада 2023 року представник відповідача подав суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із його безпідставністю, посилаючись на наступне. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо із договорів, правочинів, інших юридичних фактів, в тому числі спадщини. Спадщиною є сукупність прав та обов`язків, які в разі смерті фізичної особи переходять від нього до спадкоємців. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що своєчасно прийняв спадщину. При цьому закон вимагає наявність саме фактичного проживання спадкоємця разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що може бути відмінним один від одного. Державна реєстрація спадкодавця у житловому будинку спадкоємця не є беззаперечним доказом його постійного проживання разом із спадкодавцем на момент його смерті. [PERSON] тривалий час не проживала в квартирі відповідача [PERSON] , будучі там не зареєстрованою, що підтверджується свідоцтвом про смерть позичальника, у якому місцем її смерті вказано смт. Овідіополь Одеської області та випискою з банку, з якої вбачається, що всі витрати померлою здійснювалися також в м. Овідіополь Одеської області, що виключає факт її постійного проживання на момент смерті за зареєстрованим місцем проживання відповідача. У разі смерті боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво, обов`язки померлої особи переходять до її спадкодавця, який несе відповідальність спадкодавця у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. При цьому, у матеріалах справи відсутні докази про обсяг спадкового майна та його вартість і такі докази позивачем не надано, а відповідач при цьому не є спадкоємцем померлої [PERSON] , який прийняв спадщину. Він жодного майна після її смерті не отримував та не успадковував. Внаслідок чого, вважає, що в силу статті 1282 ЦК України позовні вимоги є безпідставними та не обґрунтованими. Просив у задоволенні позову відмовити, стягнувши на користь відповідача, понесені ним судові витрати. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Згідно з ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Враховуючи складність справи, виготовлення судового рішення відкладено, таким чином датою ухвалення рішення є 02.02.2024. Дослідивши доводи позову та перевіривши їх наданими письмовими доказами, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правила надання банківських послуг у «ПриватБанку» від 28.08.2010, на підставі якої нею була отримана кредитна картка, а також відкрито кредитний рахунок зі встановленням кредитного ліміту, який у подальшому змінювався. Відповідач у наданій анкеті-заяві висловив згоду з тим, що вказана заява разом пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між нею та банком договір банківського обслуговування. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно з п. 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг, у разі невиконання зобов`язань за договором, позичальник зобов`язується на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку. Судом також встановлено, що [PERSON] користувалася наданими банком кредитними коштами, що вбачається із виписки по її рахунку, та порушила умови вказаного договору, у зв`язку з чим має прострочену заборгованість. Так, станом на 13.09.2022 загальна заборгованість [PERSON] перед позивачем за договором про надання банківських послуг від 28.08.2010 становить 33865,62 грн, яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто (ст.ст. 525-527 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Позивачем доведено, що [PERSON] припустився порушення умов договору щодо своєчасної сплати сум кредиту, внаслідок чого за ним утворилася зазначена заборгованість. Разом із тим зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 19.09.2022 Нетішинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) вбачається, що позичальник [PERSON] померла [INFO] у смт Овідіополь Одеського району Одеської області, про що був складений відповідний актовий запис № 174 (а.с. 72). Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Із матеріалів справи вбачається, що 10.01.2023 позивачем була надіслана претензія кредиторадо Нетішинської державної нотаріальної контори, в якій позивач просив нотаріуса: 1) повідомити АТ КБ «ПриватБанк», чи заводилася спадкова справа після померлого боржника [PERSON] ; 2) включити кредиторські вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у спадкову масу, що залишилася після смерті [PERSON] , про що зробити запис у книзі обліку спадкових справ; 3) повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком у розмірі 33870,00 грн; 4) повідомити АТ КБ «ПриватБанк» про те, чи зверталися спадкоємці із заявами про прийняття чи відмову від прийняття спадщини, видачу свідоцтва про право на спадину після померлого боржника; 5) повідомити АТ КБ «ПриватБанк» відомості про осіб (ПІБ та адреса), які подали заяву про прийняття або відмову від прийняття спадщини після смерті боржника [PERSON] , а також які вже прийняли спадщину (а.с. 74). На підставі зазначеного листа за претензією кредитора АТ КБ «ПриватБанк» Нетішинською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 20/2023 після смерті [PERSON] , по даній спадковій справі спадкоємці відсутні (а.с. 75). Також лист-претензія з вимогою оплатити заборгованість померлого боржника надсилалася відповідачу (а.с. 76). Із витребуваної та дослідженої судом належним чином завіреної копії спадкової справи № 20/2023, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що із заявами про прийняття спадщини (а так само відмови від неї) будь-хто зі спадкоємців не звертався, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с. 96-100). Судом встановлено, що станом на день смерті [PERSON] , а саме [INFO] разом із нею за адресою: [ADDRESS] , був зареєстрований [PERSON] , [INFO] , (а.с. 94). Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Четверта черга спадкоємців за законом . У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім?єю не менш як п?ять років до часу відкриття спадщини. У п?яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п?яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім?ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім?ї спадкодавця, але не менш як п?ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування (ст.ст. 1261-1265 ЦК України). Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , проте стороною позивача не надано жодних доказів на підтвердження того, що остання перебуває у родинних відносинах із [PERSON] , відноситься до будь-якої черги спадкування та є його спадкоємцем за законом або за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1273 ЦК України). Позивач наголошує, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] та прийняв спадщину після її смерті, позаяк на час відкриття спадщини після її смерті проживав з нею за однією адресою, на підтвердження чого судом за клопотанням представника позивача була витребувана інформація щодо осіб, які були зареєстровані із [PERSON] за однією адресою станом на день її смерті, серед яких зокрема є відповідач [PERSON] . Однак державна реєстрація осіб за однією адресою не є підтвердженням факту їх спільного проживання, адже поняття реєстрація та проживання не є тотожними. При цьому ч. 3 ст. 1168 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що може бути відмінними один від одного. Відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів фактичного проживання особи разом зі спадкодавцем на час його смерті свідчить про наявність підстав для обґрунтованого висновку про відсутність факту прийняття спадщини такою особою. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 27.02.2019 у справі № 471/601/17; від 06.11.2019 у справі № 483/637/16-ц; від 10.04.2020 у справі № 355/832/17; від 19.05.2021 у справі № 937/10434/19-ц, - який суд враховує під час розгляду та вирішення цієї цивільної справи з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд вважає не доведеними позивачем ті обставини, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] та прийняв спадщину після її смерті. Судом також встановлено, що 22.02.2022 позивачем була надіслана лист-претензія на адресу відповідача, в якому зазначалося, що АТ КБ «ПриватБанк» стало відомо про смерть позичальника [PERSON] , яка померла [INFO] , і станом на дату смерті мала заборгованість перед банком у розмірі 33865,62 грн за кредитним договором від 13.05.2011, укладеним між позивачем та [PERSON] . З огляду на це позивач пропонував відповідачу звернутися до будь-якого відділення банку його міста для сплати цієї заборгованості (а.с. 76). Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців із дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. За змістом ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Із системного аналізу ст.ст. 1281, 1282 ЦК України вбачається, що обчислення шестимісячного строку пред`явлення вимог кредитором спадкодавця до спадкоємців, які прийняли спадщину, обчислюється з моменту одержання ними свідоцтва про право на спадщину, позаяк спадкоємці відповідають за обов`язками спадкодавця виключно в межах вартості майна, отриманого кожним зі спадкоємців у спадщину. Таким чином, до отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину об`єктивно неможливо визначити обсяг відповідальності кожного зі спадкоємців перед кредитором спадкодавця. Разом із цим судом було встановлено, що будь-які свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] не видавалися, що вбачається з матеріалів спадкової справи, дослідженої судом. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. В оцінці поведінки та способу ведення справ банком враховується те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємців про стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язано було довести ті обставини, на які воно посилалося як на підставу своїх вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, кола спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, однак із дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України. Проте такого клопотання стороною позивача не заявлялося. Звертаючись із позовом до [PERSON] , як до спадкоємця [PERSON] , позивач мав довести, що спадкоємцем всього майна позичальника є саме відповідач. Проте позивач не надав доказів на підтвердження того, що спадкодавцю за життя взагалі належало будь-яке рухоме чи нерухоме майно. Якщо відповідач не отримував майно у спадщину, він, як наслідок, навіть за умови прийняття спадщини в якості спадкоємця, не набув обов`язку задовольняти вимоги кредитора. Висновку щодо неотримання відповідачем майна від позичальника суд дійшов не внаслідок припущень, а внаслідок недоведеності позивачем вимог, викладених у позовній заяві. Відповідні правові висновки викладені у наступних постановах Верховного Суду: від 28.11.2018 у справі № 332/2936/16-ц; від 03.07.2019 у справі № 748/3603/15-ц; від 04.07.2019 у справі № 320/5909/16-ц; від 10.10.2019 у справі № 306/487/17. Аналогічний правовий висновок, крім іншого, викладений також у постанові Хмельницького апеляційного суду від 25.01.2023 у справі № 679/677/22. За таких обставин, оскільки було встановлено відсутність обов`язку відповідача задовольняти вимоги кредитора померлого позичальника [PERSON] , суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні цього позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача. У справі судовими витратами, які поніс позивач є сплачений ним судовий збір у розмірі 2684 грн, проте, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позови, судовий збір не підлягає стягненню з відповідача. Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У частині четвертій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п?ята, шоста статті 137 ЦПК України). Відповідач надав підтвердження понесення ним витрат на правничу допомогу в розмірі 15000 грн, що підтверджено актом приймання-передачі наданих юридичних послуг від 26.01.2024, вказаний розмір правничої допомоги передбачений умовами договору та погоджений сторонами, а клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу в порядку статті 137 ЦПК України позивачем не подано, тому суд вважає, що такі витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved