Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , за результатом розгляду якого з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог вона просить суд визнати наклепом дії відповідачів щодо розповсюдження недостовірної інформації, яка міститься в апеляційній скарзі на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року по справі №755/14954/20 за цивільним позовом [PERSON] до ПП «ЮСЦЕНТР», третя особа [PERSON] , третя особа [PERSON] , третя особа [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном, і є такою, що гнобить честь, гідність, ділову репутацію позивача, через що зобов`язати відповідачів в усній формі привселюдно принести вибачення за свої дії, зокрема на місці роботи [PERSON] за сумісництвом у ПП «ЮС-ЦЕНТР» та в письмовій формі, яку направити всім учасникам судового процесу по справі №755/14954/20; стягнути з відповідачів адвоката [PERSON] та адвоката [PERSON] судові витрати. В обґрунтування позову зазначає про наступні обставини, зокрема, що у провадженні Київського апеляційного суду знаходиться апеляційна скарга на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року по справі №755/14954/20 за позовом [PERSON] до ПП «ЮС-ЦЕНТР», третя особа [PERSON] , третя особа [PERSON] , третя особа [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. Третіми особами в даній справі є адвокати [PERSON] та [PERSON] , які 06.04.2021 року направили відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, в якому розповсюджували неправдиві відомості, застосовуючи образливі висловлювання щодо позивача, порушуючи норми адвокатської етики. Зокрема, позивач посилається на те, що в направленому відзиві було зазначено: «Приблизно на початку 2012 року до мене звернулася [PERSON] (коханка мого батька та ще щонайменше половини деснянського району) вимогою обмінятися частками квартир, мені належала 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS] (двокімнатна квартира загальною площею 56.10 метрів квадратних), на її половину квартири за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 29.2 метрів квадратних). На вищезазначений обмін я не був згодний, але під тиском свого батька та власну недосвідченість (мені тоді був 21 рік) я погодився на вищезазначену угоду. 11 березня 2013 року ми (я [PERSON] , мій батько [PERSON] та його коханка [PERSON] ) прийшли до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] та в неї уклали договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . 11.06.2013 року (я [PERSON] , мій батько [PERSON] та його коханка [PERSON] ) знову прийшли до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] (той самий нотаріус в якого укладався перший договір) та уклали Договір дарування 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Фактично за цими двома договорами було зроблено міну (обмін), але через шахрайські дії [PERSON] документально це було оформлено інакше. Приблизно починаючи з початку 2016 року я почав спостерігати, як шляхом обману [PERSON] разом з своїм новим коханцем [PERSON] (напевно боючись що я притягну її до кримінальної відповідальності) почала вчиняти дії направлені на заволодіння вищезазначеної квартири, а саме вмовляти мого батька переоформити квартиру на [PERSON] (Громадянина Сполучених Штатів Америки)». «Я, мій рідний брат [PERSON] , наша матір [PERSON] скинул коштам, та передали їх [PERSON] для купівлі квартири. П`ятого лютого дві тисячі п`ятнадцятого року [PERSON] купив двокімнатну квартиру, житловою площею 30,30 кв.м., загально площею 50.78 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . тільки [PERSON] дізналася про наявність в мого батька квартири, почала його вмовляти на оформлення з нею договору дарування вищезазначеної квартири. Коли я дізнався про це я її попередив, що якщо вона не перестане займатися цим шахрайством то я звернуся до правоохоронних органів, порушу відносно неї кримінальну справу та притягну и до відповідальності». «В травні 2017 року мені стало відомо, що моєму батькові потрібна коштовна операція на серці, яка потребує значних коштів. Використовуючи необхідність в операції [PERSON] , [PERSON] разом з [PERSON] запропонував йому провести безкоштовно операцію за кордоном, а саме в Сполучених Штатах Америки де постійно проживає його син [PERSON] . При цьому вона запропонувала [PERSON] переоформити на його квартиру на сина [PERSON] зазначену двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом укладання договору дарування, пообіцявши при цьому, що останній візьме на себе всі затрати необхідні для проведення коштовної операції на серці за кордоном. Варто зауважити, що ніякої операції на серці в Сполучених Штатах Америки моєму батьку [PERSON] проведено не було. Зазначену операцію [PERSON] було проведено за мої кошти ( [PERSON] ) в ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова НАМН України» 13 березня 2017 року (відповідні довідки додаються). В середині 2018 року я дізнався, що [PERSON] все ж вмовила [PERSON] на дарування квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Сам договір дарування був укладений ще 22 липня 2016 року з [PERSON] (Громадянином Сполучених Штатів Америки).» Отже, позивач вважає, що наведена вище інформація, розповсюджена у відзиві на апеляційну скаргу, в якій неодноразово згадуються ім`я позивача, прізвище, та місце проживання, розповсюджена у формі неперевіреної та негативної, стосується позивача, порушуючи її гідність. Ухвалою судді від 15.06.2021 року за поданим позовом відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження із призначенням дати проведення підготовчого засідання. 24.04.2023 р. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву за підписом [PERSON] та [PERSON] , які діють в інтересах один одного на підставі договорів про надання правової допомоги. Отже, поданим відзивом відповідачі, вони ж представники один одного, заперечують проти задоволення позовних вимог, зазначаючи про те, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення, визнаючи договори, що лежали в основі позову, нікчемними згідно із законом. Це було зазначено в постанові Київського апеляційного суду від 12.05.2021 року у справі 755/14954/20, в рамках розгляду якої сторонами і подавався відзив, інформація, яка в ньому міститься і є предметом розгляду поточного позову, який, за міркуваннями [PERSON] та [PERSON] , задоволенню не підлягає з огляду на наступне. По-перше, відповідачі не розповсюджували жодної інформації про позивача, що відповідає положенням п. 15 постанови пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 р. №1. Згідно з цим положенням, інформація не вважається поширеною, якщо особа, що її розголошує, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб інші особи не мали до неї доступу. По-друге, оціночні судження не є предметом судового захисту, відповідно до п.19 постанови пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 р. №1. Такі судження, за винятком образливих або наклепницьких, не підлягають спростуванню та не потребують доведення їх правдивості. Відповідачі ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) скористалися своїм правом та подали відповідь на апеляційну скаргу в рамках апеляційного розгляду справи №755/14954/20, висловивши свої оціночні судження та доводи, і в результаті чого апеляційним судом було ухвалено постанову на їх користь. По-трете, заявлені вимоги [PERSON] не впливають на її честь та гідність, вони навіть не стосуються її особистих прав, оскільки інформація, на яку посилається позивач, ніяким чином не порушує честь та гідність у цілому, та, окрім цього, самим позивачем не наведено, яким чином зазначена інформація порушує її немайнові права. Відповідачі зазначають, що відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 р. №1, суд має визначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, інформація якої визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію, і вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. А отже, за наявності наданих пояснень, відповідачі, просять у задоволенні позову відмовити в повному обсязі та стягнути на їх користь витрати на правову допомогу в розмірі 50 000 грн. відповідно на кожного. 28.08.2023 року ухвало суду повернуто подану позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Також, 28.08.2023 року задоволено заяву позивача про залишення без розгляду частини позовної заяви про відшкодування моральної шкоди. Поряд із цим, 28.08.2023 року відмовлено в задоволенні заяви позивача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та заяви [PERSON] про вступ у справу у якості третьої особи. Крім того, 28.08.2023 р. закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті, про що постановлено ухвалу суду. У судовому засіданні від 20.01.2024 року представник позивача позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив суд її задовольнити. [PERSON] , який є відповідачем 2, та, крім того, представником АБ «Любаренко та Партнери» та представником [PERSON] просив у задоволенні позовних вимог відмовити, враховуючі пояснення, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач стверджує, що [PERSON] та [PERSON] було розповсюджено недостовірну інформацію щодо позивача, яка порушує її честь та гідність. За посиланням позивача інформація була розповсюджена шляхом викладення відомостей у відзиві на апеляційну скаргу, що направлявся в рамках розгляду апеляційної скарги на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року по справі №755/14954/20 за цивільним позовом [PERSON] до ПП «ЮСЦЕНТР», третя особа [PERSON] , третя особа [PERSON] , третя особа [PERSON] , про усунення перешкод в користуванні майном. Як доказ розповсюдження оспорюваної інформації в рамках розгляду справи за №755/14954/20 позивачем було долучено примірник відзиву на апеляційну скаргу, який при цьому не містить вхідного штампу Київського апеляційного суду із зазначенням дати реєстрації відзиву у канцелярії суду апеляційної інстанції та тотожній за змістом примірник відзиву на апеляційну скаргу із зазначенням «Документ сформований в системі «Електронний суд» 06.04.2021». При цьому, суд не може врахувати відзив на апеляційну скаргу, який наданий позивачем, як відзив на апеляційну скаргу, поданий системою «Електронний суд» в рамках розгляду справи № 755/14952/20, як доказ у даній справі, що розглядається, оскільки, власноручного підпису авторів він не містить, при цьому докази засвідчення наданого документу кваліфікованим електронним підписом автора також відсутні. Тому, належним та допустимих доказів того, що в рамках розгляду апеляційної скарги [PERSON] та [PERSON] взагалі надсилався відзив на апеляційну скаргу, подану на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року по справі № 755/14954/20, наданих стороною позивача матеріали поточної справи не містять. Будь-якого іншого доказу, письмового чи електронного, який би фіксував розповсюдження інформації, на яку посилається позивач, зокрема, шляхом надсилання письмового відзиву на апеляційну скаргу і сторонам у справи, і разом із тим, до суду матеріали справи не містять. При цьому, у відзиві на дану позовну заяву [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зазначали, що ними дійсно подавався відзив на апеляційну скаргу у справі №755/14954/20. Разом із тим, суд не має можливості встановити, що відзив на апеляційну скаргу, який долучений позивачем в якості доказу поширення недостовірної інформації щодо неї, є саме тим відзивом, що був направлений [PERSON] та [PERSON] в рамках розгляду апеляційної скарги на рішення у справі 755/14954/20, тобто, чи відповідає текст відзиву на апеляційну скаргу, долученого до даного позову, автентичності тексту відзиву на апеляційну скаргу, який дійсно наявний у матеріалах судової справи за №755/14954/20. Так, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року). При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За правилом ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність юридичного складу правопорушення, яке є підставою для захисту порушеного права у спосіб, передбачений ст. 277 ЦК України, оскільки в даному випадку позивачем не доведений факт поширення відповідачем інформації, яка стосується позивача, як необхідний елемент юридичного складу такого правопорушення. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи з вищенаведеного, дослідивши усі наявні в матеріалах справи докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд не знаходить достатнього належного підтвердження поширення відповідачами інформації, яку позивач просить спростувати у своїх позовних вимогах, а тому приходить висновку про відсутність підстав для їх задоволення. У зв`язку з цим суд не досліджує повно та всебічно характер поширеної інформації та не здійснює оцінку її достовірності. Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Витрати позивача, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову, слід залишити за позивачем у відповідності до норми ст. 141 ЦПК України. Що стосується стягнення витрат на правову допомогу на користь [PERSON] та [PERSON] в розмірі 50 000,00 грн. на кожного суд зазначає наступне. 05.02.2020 року між [PERSON] та Адвокатським бюро «Любаренко та партнери», в особі керуючого партнера [PERSON], було укладено договір № 1010520 про надання правової допомоги. 01 квітня 2021 року між [PERSON] та Адвокатським бюро «Любаренко та партнери», в особі партнера [PERSON], було укладено договір № 1020421 про надання правової допомоги. Зазначені договори про надання правової допомоги суд оцінює комплексно, оскільки вони підписані за типовою формою, розробленою АБ «Любаренко та партнери» для договорів про надання правової допомоги клієнта, оскільки, як вбачається, зміст їх положень є аналогічним. Отже, розділом 4 порядок здійснення розрахунків визначено, що юридичну допомогу, що надається Адвокатським Бюро, клієнт оплачує у гривнях відповідно додаткової угоди до даного договору. При розрахунку вартості юридичної допомоги, вказано в пункті 2.1.3. даного договору, Адвокатське бюро отримує оплату такої юридичної допомоги на підставі окремого рахунку, відповідно до розрахунку, який зазначається в додаткові угоді. Сума, вказана в пункті 4.1. договору, є гонорарам Адвокатського бюро за надані юридичні допомоги та поверненню не підлягає. Отже, на підставі наведеного положення договорів, набувачем гонорару за надані юридичні послуги виступає Адвокатське бюро «Любаренко та партнери». При цьому, з матеріалів справи вбачається, що розрахунки за договорами про надання правової допомоги [PERSON] та [PERSON] проводили на розрахункові розрахунки один одного, а не як передбачено умовами договору на користь АБ «Любаренко та партнери». Крім того, суд критично відноситься до наданих договорів про надання правової допомоги, оскільки [PERSON] та [PERSON] є родичами та вказане може свідчити про потенційний конфлікт інтересів. Відповідно до п. 8 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» конфлікт інтересів - суперечність між особистими інтересами адвоката та його професійними правами і обов`язками, наявність якої може вплинути на об`єктивність або неупередженість під час виконання адвокатом його професійних обов`язків, а також на вчинення чи невчинення ним дій під час здійснення адвокатської діяльності. Пунктом 6 абз. 2 ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено обставини, за яких адвокату забороняється укладати договір про надання правничої допомоги і він зобов`язаний відмовитися від виконання договору, укладеного адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням, у разі виконання договору може суперечити інтересам адвоката, членів його сім`ї або близьких родичів, адвокатського бюро або адвокатського об`єднання, засновником (учасником) якого він є, професійним обов`язкам адвоката, а також у разі наявності інших обставин, що можуть призвести до конфлікту інтересів. За наявності встановлених судом обставин, відсутні підстави вважати заявлені [PERSON] та [PERSON] суми в розмірі 50 000,00 грн. витратами на правову допомогу, а тому в задоволенні їх заяв про стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed