Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ «ТАСКОМБАНК» про припинення трудових правовідносин, стягнення сум, належних при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, витребування трудової книжки. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що з 16 листопада 2017 року позивач була прийнята на роботу до АТ «ТАСКОМБАНК» на посаду керівника напрямку по роботі зі страховими компаніями управління заставного кредитування та страхових продуктів департаменту розвитку роздрібного бізнесу. 22 травня 2019 року [PERSON] була звільнена з роботи з ініціативи відповідача за наказом № 335-к від 21 травня 2019 року з формулюванням «у зв`язку з відмовою від продовження роботи, у зв`язку із зміною істотних умов праці, згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП. Звільнення позивача було визнано незаконним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2021 року у справі за позовом [PERSON] до АТ «ТАСКОМБАНК» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, видачу дублікату трудової книжки. На момент подання цієї позовної заяви рішення суду оскаржується відповідачем в Київському апеляційному суді. Рішенням суду було допущене його негайне виконання в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення з АТ «ТАСКОМБАНК» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 25 034,46 грн. Відповідачем було поновлено позивача на роботі на посаді керівника напрямку по роботі зі страховими компаніями управління заставного кредитування та страхових продуктів департаменту розвитку роздрібного бізнесу наказом № 419-к. Наказ датовано «25 травня 20 р.», що вочевидь є помилкою, так як за змістом наказу допущення до роботи передбачено з 25 травня 2021 року. 3 19 травня 2021 року до 28 травня 2021 року позивач перебувала в стані тимчасової непрацездатності. З наказом про поновлення на роботі [PERSON] ознайомилась 27 травня 2021 року. В той же день позивач передала відповідачу свою трудову книжку заявою від 27 травня 2021 року. 27 травня 2021 року позивач подала відповідачу заяву з вимогою у зв`язку з тим, що АТ «ТАСКОМБАНК» не виконує щодо неї законодавство про працю, розірвати трудовий договір і звільнити її з роботи у визначений позивачем строк 28 травня 2021 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП. У заяві [PERSON] просила виплатити їй вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП; грошову компенсацію за всі не використані нею дні щорічної відпустки на підставі ст. 83 КЗпП; всі інші суми, що належать їй до виплати від АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі ст. 116 КЗпП. 28 травня 2021 року [PERSON] було подано до АТ «ТАСКОМБАНК» аналогічну заяву на звільнення з тієї самої підстави, оформлену на бланку, наданому позивачу працівником підрозділу з управління кадрами відповідача. Наміру припинити трудові правовідносини з відповідачем за ч. 3 ст. 38 КЗпП передувало неодноразове невиконання АТ «ТАСКОМБАНК» законодавства про працю стосовно [PERSON] відповідно, в заяві від 27 травня 2021 року позивач послалась на такі факти та обставини. Згадане вище звільнення [PERSON] з роботи визнано незаконним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2021 року. Незаконне звільнення працівника є порушенням законодавства про працю в силу низки положень Конституції України, міжнародних Конвенцій та Кодексу законів про працю України. АТ «ТАСКОМБАНК» не розглянуло в установленому законом порядку та строки трудовий спір за заявою позивача про розгляд індивідуального трудового спору про виплату належної заробітної плати від 22 травня 2019 року. Відповідно до наказу АТ «ТАСКОМБАНК» № 72-од від 07 березня 2018 року до [PERSON] були застосовані заходи матеріального впливу у вигляді позбавлення надбавки у розмірі 100 % за березень 2018 року у зв`язку з невиконанням в повному обсязі і порушенням терміну виконання по окремим завданням «Індивідуального плану робіт на випробувальний термін» та порушенням вимог трудового розпорядку, а саме запізненням на роботу 02 березня 2018 року». 22 травня 2019 року позивач подала до комісії по трудових спорах АТ «ТАСКОМБАНК» заяву про розгляд індивідуального трудового спору про виплату належної заробітної плати з вимогою скасувати наказ № 72-од від 07 березня 2018 року та виплатити [PERSON] надбавку за березень 2018 року. У заяві позивач надала комісії по трудових спорах дозвіл розглянути трудовий спір за її відсутності. У відповідь на заяву від 22 травня 2019 року позивач отримала від відповідача лист від 30 травня 2019 року з відмовою скасувати наказ № 72-од від 07 березня 2018 року та виплатити їй надбавку за березень 2018 року, який не є рішенням комісії по трудових спорах. Аналіз змісту листа АТ «ТАСКОМБАНК» від 30 травня 2019 року призводить до висновку, що трудовий спір за заявою позивача від 22 травня 2019 року в порушення вимог глави Х? КЗпП не було розглянуто комісією по трудових спорах, що призвело до невиконання відповідачем законодавства про працю. На думку позивача, в АТ «ТАСКОМБАНК» взагалі не було створено комісію по трудових спорах. До Києво-Святошинського районного суду Київської області позивачем подано позовну заяву до АТ «ТАСКОМБАНК» про порушення законодавства про оплату праці та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за наведеним вище предметом позову з вимогою серед іншого визнати наказ АТ «ТАСКОМБАНК» № 72-од від 07 березня 2018 року про застосування заходів матеріального впливу незаконним та скасувати його. Листом від 28 травня 2021 року відповідач повідомив, що вказані позивачем в заяві від 27 травня 2021 року факти та обставини невиконання АТ «ТАСКОМБАНК» законодавства про працю ним не визнаються та відмовив позивачу у звільненні. Сукупність викладених вище фактів та обставин переконливо свідчить про наявність у позивача підстав для вимоги про розірвання трудових правовідносин на підставі невиконання відповідачем законодавства про працю. Отримавши заяву від 27 травня 2021 року, відповідач був зобов`язаний прийняти рішення про звільнення позивача на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП у визначеній в ній строк 28 травня 2021 року, видати позивачу копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести повний розрахунок та виплатити вихідну допомогу на підставі ст. 44 КЗпП, видати трудову книжку. Натомість, відповідач неправомірно відмовив [PERSON] у звільненні, чим порушив її право на свободу праці та припинення трудового договору, гарантоване ст. 43 Конституції України. 20 липня 2021 року [PERSON] направила до комісії по трудових спорах АТ «ТАСКОМБАНК» заяву про розгляд індивідуального трудового спору з вимогою звільнити її з роботи за поданою 27 травня 2021 року заявою. В заяві про розгляд індивідуального трудового спору позивач просила виплатити їй всі належні при звільненні суми, а також середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з визначеної дати звільнення 28 травня 2021 року по день фактичної видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення у зв`язку затримкою його видачі відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП; середній заробіток за весь час затримки з визначеної дати звільнення 28 травня 2021 року по день фактичного розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України у зв`язку з невиплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У заяві [PERSON] надала комісії по трудових спорах дозвіл розглянути трудовий спір за її відсутності. Станом на дату подання цієї позовної заяви на поштову адресу позивача від АТ «ТАСКОМБАНК» не надходила копія рішення комісії по трудових спорах та виписка з протоколу засідання комісії чи його копія, відповідно, позивач не мала підстав згідно зі ст. 228 КЗпП у разі незгоди з рішенням комісії по трудових спорах оскаржити її рішення до суду в десятиденний строк з дня вручення виписки з протоколу засідання комісії чи його копії. Таким чином, трудовий спір за заявою про розгляд індивідуального трудового спору від 20 липня 2021 року щодо вимоги задовольнити заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП також не було розглянуто комісією по трудових спорах відповідача та проігноровано ним всупереч вимогам, встановленим у главі ХV КЗпП, що вкотре підтверджує невиконанням відповідачем законодавства про працю. Позивач вважає, що з визначеної дати звільнення 28 травня 2021 року відповідач неправомірно утримує у себе майно позивача, а саме трудову книжку та належні грошові кошти, що має ознаки кримінального правопорушенням відповідно до ст. 191 КК України. Позиція відповідача видається особливо дивною з огляду на те, що він вже більше двох років намагається довести в судах законність своїх дій зі звільнення позивача 22 травня 2019 року за п. 6 ст. 36 КЗпП, чим однозначно виражає свій намір не мати з позивачем трудових відносин. Незаконні дії відповідача також завдали позивачу моральної шкоди. Тривалий процес захисту своїх прав позивач розцінює як психологічний тиск та доведення її до морального виснаження. Через неможливість продовження активного громадського життя та реалізації трудових прав позивача було порушено нормальні життєві зв`язки. [PERSON] була змушена докласти додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, звернутись до суду за захистом свого порушеного права. За таких обставин, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд: - припинити трудові правовідносини між позивачем і відповідачем та зобов`язати відповідача видати наказ (розпорядження) про звільнення позивача на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП за його заявою від 27 травня 2021 року; - стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у сумі 61 911,44 грн., розрахованої виходячи з середньоденної заробітної плати 1006,69 грн., помноженої на середньомісячне число робочих днів 20,5 робочих днів та на 3 місяці; - стягнути з відповідача на користь позивача на підставі ст. 83 КЗпП грошову компенсацію за невикористану відпустку у сумі 109 729,21 грн., розрахованої виходячи з середньоденної заробітної плати 1006,69 грн., помноженої на кількість днів відпустки з розрахунку 28 календарних днів на рік відповідно до колективного договору АТ «ТАСКОМБАНК» за весь строк вимушеного прогулу з 22 травня 2019 року (дати звільнення, визнаного незаконним) по день подання цієї заяви 1425 календарних днів (109 днів відпустки); - стягнути з відповідача на користь позивача на підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у сумі 486 231,21 грн., розрахованого станом на дату подання заяви виходячи з середньоденної заробітної плати 1006,69 грн., помноженої на строк з визначеної позивачем дати звільнення 28 травня 2021 року по день подання цієї заяви 483 робочих днів; - стягнути з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 117 КЗпП середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 693 609,41 грн, розрахованого станом на дату подання заяви виходячи з середньоденної заробітної плати 1006,69 грн., помноженої на строк з визначеної позивачем дати звільнення 28 травня 2021 року по день подання заяви 689 календарних днів; - зобов`язати відповідача видати позивачу його трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення в день видачі наказу (розпорядження) про звільнення; - зобов`язати відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду, заподіяну внаслідок порушення його трудових прав, та стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію моральної шкоди у сумі 100\~000 грн. Ухвалою від 25 жовтня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначив судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року витребувано\~у АТ «ТАСКОМБАНК» належним чином завірені копії колективного договору АТ «ТАСКОМБАНК», чинні станом на дату прийняття [PERSON] на роботу та на дату подання доказу до суду. У відзиві на позовну заяву та запереченнях на заяву про збільшення позовних вимог АТ «ТАСКОМБАНК» вказує на те, що оскільки факти порушення законодавства про працю не визнаються банком, то законних підстав звільнити позивача на підставі іншої статті у банка не було, що з цього приводу підтверджується чисельною судовою практикою у подібних правовідносинах. Станом на дату звернення [PERSON] із заявою про звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП було усунуто будь-які порушення законодавства про працю, права працівника поновлені з дати спірного порушення (також було допущено виплату коштів за вимушений прогул в тій частині, що підлягала негайно до виплати, щодо виплати іншої суми коштів за вимушений прогул справа переглядалась в суді апеляційної інстанції, а, отже, кошти будуть виплачені як тільки банком буде отримано рішення суду апеляційної інстанції. Обов`язковість розгляду спірних трудових питань виключно Комісією з трудових спорів не є імперативною нормою, що регулюється КЗпП у разі відсутності прийнятого рішення трудовим колективом підприємства з числом працюючих не менш як 15 чоловік про обрання такої комісії з трудових спорів загальними зборами (конференцією). В АТ «ТАСКОМБАНК» така Комісія з трудових спорів не створювалась, а даний факт не свідчить про порушення законодавства про працю. Вимоги про стягнення сум належних при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, витребування трудової книжки є безпідставними, оскільки банком не було проведено звільнення працівника, працівник [PERSON] залишається в штаті працівників АТ «ТАСКОМБАНК» станом на сьогоднішній день, відповідно відсутнє порушене право позивача, оскільки такі вимоги є законними тільки у разі проведення звільнення. В заяві про збільшення розміру позовних вимог шляхом стягнення моральної шкоди не доведено фактів завдання позивачу фізичного або душевного болю, наявності моральних страждань або іншої моральної шкоди, яку позивач вимагає стягнути з відповідача. Стосовно строків позовної давності звернення до суду з даною заявою слід зазначити, що позивач про відмову у звільнені з зазначених нею підстав дізналася на початку червня 2021 року, що засвідчено в абзаці 5 на сторінці 3 заяви про збільшення позовних вимог. Тобто, початком перебігу тримісячного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору про відшкодування заподіяної їй моральної шкоди є початок червня 2021 року, тоді як з цією заявою позивач звернулася до суду в серпні 2022 року. В судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що згідно з наказом ПАТ «ТАСКОМБАНК» від 15 листопада 2017 року № 675-к, [PERSON] прийнято на роботу з 16 листопада 2017 року на посаду керівника напрямку по роботі зі страховими компаніями управління заставного кредитування та страхових продуктів Департаменту розвитку роздрібного бізнесу з випробувальним терміном 3 місяці та посадовим окладом 13 915 грн. на місяць. Наказом ПАТ «ТАСКОМБАНК» № 72-од від 07 березня 2018 року до [PERSON] застосовано заходи матеріального впливу у вигляді позбавлення надбавки у розмірі 100 % за березень 2018 року у зв`язку з невиконанням в повному обсязі і порушенням терміну виконання по окремим завданням «Індивідуального плану робіт на випробувальний термін» та порушенням вимог трудового розпорядку, а саме запізненням на роботу 02 березня 2018 року». 22 травня 2019 року [PERSON] подала до комісії по трудових спорах АТ «ТАСКОМБАНК» заяву про розгляд індивідуального трудового спору про виплату належної заробітної плати з вимогою скасувати наказ № 72-од від 07 березня 2018 року та виплатити [PERSON] надбавку за березень 2018 року. Наказом АТ «ТАСКОМБАНК» від 21 травня 2019 року № 335-к [PERSON] звільнено з 22 травня 2019 року з посади керівника напрямку по роботі зі страховими компаніями управління заставного кредитування та страхових продуктів Департаменту розвитку роздрібного бізнесу у зв`язку з відмовою продовжувати роботу, у зв`язку зі зміною істотних умов праці. Листом АТ «ТАСКОМБАНК» № 11060/16 від 30 травня 2019 року [PERSON] відмовлено у скасуванні наказу № 72-од від 07 березня 2018 року та виплаті їй надбавки за березень 2018 року. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2021 року визнано незаконним та скасовано наказ АТ «ТАСКОМБАНК» від 21 травня 2019 року про звільнення [PERSON] , поновлено позивача на роботі на посаді керівника напрямку по роботі зі страховими компаніями Управління заставного кредитування та страхових продуктів Департаменту розвитку роздрібного бізнесу акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 564 413,28 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2019 року змінено в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визначено його в розмірі 499318,24 грн. Наказом АТ «ТАСКОМБАНК» від 25 травня 20 року № 419-к скасовано пункт 1 наказу № 335-к від 21 травня 2019 року про звільнення [PERSON] з посади керівника напрямку по роботі зі страховими компаніями Управління заставного кредитування та страхових продуктів Департаменту розвитку роздрібного бізнесу у зв`язку з відмовою продовжувати роботу, у зв`язку зі зміною істотних умов праці. Поновлено [PERSON] з 23 травня 2019 року на посаді керівника напрямку по роботі зі страховими компаніями Управління заставного кредитування та страхових продуктів Департаменту розвитку роздрібного бізнесу АТ «ТАСКОМБАНК». 27 травня 2021 року [PERSON] подала АТ «ТАСКОМБАНК» заяву у зв`язку з тим, що АТ «ТАСКОМБАНК» не виконує щодо неї законодавство про працю, а тому просила розірвати трудовий договір і звільнити її з роботи у визначений позивачем строк 28 травня 2021 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП. У заяві [PERSON] просила виплатити їй вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП; грошову компенсацію за всі не використані нею дні щорічної відпустки на підставі ст. 83 КЗпП; всі інші суми, що належать їй до виплати від АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі ст. 116 КЗпП. 28 травня 2021 року [PERSON] було подано до АТ «ТАСКОМБАНК» аналогічну заяву на звільнення з тієї самої підстави, оформлену на бланку, наданому позивачу працівником підрозділу з управління кадрами відповідача. 28 травня 2021 року АТ «ТАСКОМБАНК» надав [PERSON] відповідь на заяви від 27 та 28 травня 2021 року, в якій відмовив у задоволенні заяв, пославшись на те, що факти та обставини невиконання АТ «ТАСКОМБАНК» законодавства про працю станом на дату надання відповіді на заяву не є підтвердженими та не визнаються банком. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2023 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до АТ «ТАСКОМБАНК» про порушення законодавства про оплату праці та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2023 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 січня 2023 року\~скасовано та ухвалено нове наступного змісту. Позовні вимоги [PERSON] до АТ «ТАСКОМБАНК» про стягнення надбавки до заробітної плати задоволено. Стягнуто з АТ «ТАСКОМБАНК» на користь [PERSON] \~\~заробітну плату у вигляді надбавки за березень 2018 року\~у сумі 5 965 грн. В задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні\~відмовлено. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою\~статті 43 Конституції України\~передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом\~статті 5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктами 1, 4 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~підставами припинення трудового договору є: - угода сторін (пункт 1); - розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 753/20243/16-ц (провадження № 61-36489св18) зазначено, що за змістом\~статті 38 КЗпП України\~розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя\~статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. У постанові Верховного Суду від 16 червня 2022 року в справі № 211/5625/19 зазначено, що «розірвання трудового договору за частиною третьою\~статті 38 КЗпП України\~є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Отже, при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини третьої\~статті 38 КЗпП України\~визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент\~подання таким\~працівником заяви\~про звільнення на підставі частини третьої\~статті 38 КЗпП України. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої\~статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору. Роботодавець може не погоджуватись з тим, що мають місце порушення, які відповідно до частини третьої\~статті 38 КЗпП України\~є підставами для розірвання трудового договору за ініціативою працівника у строки, визначені останнім, що, у свою чергу, свідчить про виникнення трудового спору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою\~статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися». Отже, для висновку про наявність підстав для звільнення працівника на підставі частини третьої\~статті 38 КЗпП України\~доказуванню підлягає факт існування порушень роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника на момент подання ним такої заяви про звільнення. Підставами для припинення трудових відносин з відповідачем [PERSON] визначила порушення роботодавцем законодавства про працю, а саме її незаконне звільнення, незаконне позбавлення надбавки за березень 2018 року, неналежний розгляд поданих нею у травні 2021 року заяв. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] працювала на посаді керівника напрямку по роботі зі страховими компаніями управління заставного кредитування та страхових продуктів департаменту розвитку роздрібного бізнесу. 21 травня 2019 року позивача було звільнено з роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці. Однак, згодом позивач була поновлена на роботі на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2021 року. Отже, на момент звернення [PERSON] до АТ «ТАСКОМБАНК» з заявами від 27 та 28 травня 2021 року про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП права позивача було поновлено і не мало місця порушення трудових прав. 28 травня 2021 року АТ «ТАСКОМБАНК» надано [PERSON] відповідь на заяви від 27 та 28 травня 2021 року, в якій відмовлено у задоволенні заяв, у зв`язку з тим, що факти та обставини невиконання роботодавцем законодавства про працю станом на дату надання відповіді на заяву не є підтвердженими та не визнаються банком. Обставини щодо незаконного позбавлення надбавки за березень 2018 року були встановлені у подальшому постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2023 року, якою стягнуто з АТ «ТАСКОМБАНК» на користь [PERSON] \~\~заробітну плату у вигляді надбавки за березень 2018 року\~у сумі 5 965 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 19 червня 2023 року від [PERSON] надійшла заява про повернення судового збору за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 694 грн. 62 коп. У заяві позивач зазначила, що вона не повинна була сплачувати судовий збір за зазначену вимогу. Суд вважає подану позивачем заяву обґрунтованою, виходячи з наступного. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08\~лютого 2022\~року у справі №\~755/12623/19\~зазначено, що спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням роботодавцем законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого ч.\~2 ст.\~235 КЗпП України, позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях.\~ Відповідно до\~вимог ч.\~1\~ст.\~7\~Закону України\~«Про судовий\~збір» сплачена\~сума судового\~збору повертається\~за клопотанням\~особи,\~яка його\~сплатила за\~ухвалою суду\~в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Outcome: approved