Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Косівської міської ради про розірвання шлюбу. Сторони в шлюбі мають двоє неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Позовну заяву [PERSON] мотивує тим, що 25.06.2004 року у виконавчому комітеті Вербовецької сільської ради між ним і відповідачкою було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу у них є двоє дітей. Спільне життя з відповідачкою не склалось через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини. Вважає, що шлюб носить формальний характер і примирення між ними неможливе. Щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей, то вони з відповідачкою дійшли згоди, що діти залишаться проживати із ним. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі позовні вимоги підтримує повністю та просить задоволити. Відповідачка в судове засідання не з?явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення. Представник Служби у справах дітей Косівської міської ради Книщук Р.М. в судове засідання не з?явився, подав до суду заяву, в якій просить справу слухати без участі їх представника та взяти до уваги висновок органу опіки і піклування щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Таким чином, судом прийнято рішення про розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних доказів у справі, без фіксування процесу технічними засобами, що не суперечить та відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч.2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя, що передбачено ч.1 ст.110 СК України. Згідно до ст.112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, сторони зареєстрували шлюб 25.06.2004 року у виконавчому комітеті Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області, про що було зроблено актовий запис №7,що стверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] виданим 25.06.2004 року (а.с.6). Однак, на даний час, зазначені в позовній заяві обставини свідчать про те, що надії на збереження сім`ї немає, а шлюб між сторонами носить формальний характер. Крім того, позивач миритися не бажає, а відповідачка не заперечує щодо задоволення позову. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. А тому, з урахуванням вищенаведених обставин та в інтересах сторін, шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки шляхів для збереження сім`ї суд не вбачає. Згідно до ч.2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У позовній заяві клопотання з цього приводу не заявлено і відповідачка у поданій до суду заяві про розгляд справи без її участі, свою думку щодо зміни шлюбного прізвища не висловила. Статтею 160 СК України передбачено право батьків на визначення місця проживання дитини. Зокрема, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Зважаючи на заявлені вимоги та подані сторонами заяви, вони дійшли згоди про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком. Окрім того, згідно висновку органу опіки та піклування затвердженого рішенням виконавчого комітету Косівської міської ради від 31.01.2024 року, орган опіки вважає за доцільне (можливе) визначити місце проживання неповнолітніх дітей з батьком [PERSON] із обов?язковим врахуванням і дотриманням вимог ч.3 ст.160 СК України в частині набуття дітьми права вільно обирати і визначати собі місце проживання (а.с.29-31). За таких обставин, суд вважає, що неповнолітніх дітей слід залишити на виховання та проживання із батьком. Враховуючи наведене, на підставі ст. 51 Конституції України, ст.ст. 104, 110-112, 113 СК України, та

Outcome: approved