Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

28.11.2023 до суду надійшла позовна заява ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2444554. Відповідно до п.п 1.1 договору укладання кредитного договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якого забезпечується клієнту через веб - сайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет шляхом перевірки товариством правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля для входу до особистого кабінету. Кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку клієнта, зазначену клієнтом в особистому кабінеті (п.п.2.1 договору). В подальшому, 05.05.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 05052023, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, які зазначені у реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 05.05.2023 до договору факторингу № 05052023 від 05.05.2023 ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 26426,40 грн, з яких 7800,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 18626,40 грн - сума заборгованості за процентами. Згідно п. 3.9 договору факторингу у разі отримання коштів від боржників, органів Державної виконавчої служби в рахунок погашення заборгованості після дати підписання цього договору, клієнт зобов`язаний перерахувати ці кошти фактору протягом 3 (трьох) банківських днів з дати їх отримання (включно) на рахунок фактора, вказаний в розділі 10 даного договору. Таким чином, в разі сплати відповідачем коштів на рахунок первісного кредитора вони були б перераховані на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ» та зараховані на погашення кредитної заборгованості. Всупереч умовам кредитного договору та незважаючи на повідомлення відповідач не виконав свого зобов`язання, а саме після відступлення позивачу права грошової вимоги він не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. З моменту права вимоги до відповідача, а саме з 05.05.2023 позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 2444554 від 07.10.2021 в розмірі 26426,40 грн, з яких 7800,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 18626,40 грн - сума заборгованості за процентами, яку позивач просить суд стягнути на свою користь, а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2684,00 грн. Ухвалою суду від 04.12.2023 провадження у справі № 141/877/23 відкрито та з врахуванням вимог ст. 274 ЦПК України розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін 02.01.2024, зобов`язано позивача в порядку ст. 83 ЦПК України надати суду у строк до 29.12.2023 оригінали або належним чином засвідчені копії документів, доданих до позовної заяви, докази сплати відповідачем заборгованості за укладеним кредитним договором, а також зобов`язано відповідача в порядку ст. 83 ЦПК України надати суду у строк до 29.12.2023 докази погашення боргу за укладеним кредитним договором. 28.12.2023 до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування відзиву зазначено, що наданий позивачем кредитний договір, договір переуступки права вимоги, реєстр боржників, акти приймання - передачі реєстрів боржників та розрахунки заборгованості відповідач вважає неналежними доказами, оскільки вказані докази доводять лише перехід прав від первісного кредитора до позивача, однак жодним чином не підтверджують наявність прав вимоги у кредиторів. Також відповідач зазначає, що жодних коштів від позивача вона не отримувала й позивачем не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів перерахування кредитних коштів, а ненадання доказів сплати кредитних коштів первісному кредиторові за договором переуступки права вимоги є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Окрім цього, навіть якби заборгованість за кредитним договором дійсно існувала, то нарахування відсотків відбувалось поза терміном кредитування, а встановивши в кредитному договорі відсоткову ставку в розмірі 1,99% за кожен день користування кредитом позивач порушує п. 2 ст. 11 та п. 5 ст. 18 «Про захист прав споживачів», оскільки відсоткова ставка в такому випадку перевищувала б 50% самого тіла кредиту, що порушувало б принцип справедливості та добросовісності. Судове засідання, призначене на 02.01.2024, не відбулось та було відкладено на 25.01.2024, у зв`язку з неявкою сторін. 05.01.2024 до суду через систему «Електронний суд» від позивача найшли додаткові пояснення у справі, у яких представник позивача Заведій К.С. просить суд відзив на позовну заяву залишити без задоволення, а позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі. Зокрема, представник позивача зазначає, що 07.10.2021 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2444554, підписання якого здійснювалось електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надіслано на номер мобільного телефону позичальника. В подальшому, 05.05.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 05052023, відповідно до якого ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до [PERSON] , що підтверджується платіжною інструкцією № 1966 від 09.05.2023, а отже є всі законні підстави вважати, що зазначений договір факторингу є дійсним та відповідним до вимог чинного законодавства. Також, у відповідності до кожного з укладених кредитних договорів, кошти надаються позичальнику у безготівковій формі на банківську картку, вказану позичальником при укладенні кредитного договору, а тому відповідач, як власник карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, міг самостійно отримати виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування та отримання кредитних коштів. Щодо нарахування відсотків [PERSON] повідомляє, що відповідачу було надано кредит на суму 7800,00 грн строком на 30 днів зі сплатою 29653,85% річних від суми кредиту з розрахунком 1,99% на добу за користування кредитом, а з моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 05.05.2023 позивачем не здійснювалось нарахування жодних штрафних санкцій. Окрім того, нарахування процентів здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту (включаючи періоди пролонгації/автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт», тому твердження відповідача щодо несправедливості нарахування відсотків є хибним. 15.01.2024 до суду надійшла відповідь на додаткові пояснення від 12.01.2024 відповідача [PERSON] , в яких відповідач повідомляє, що рахунок № [NUMBER] їй не відомий, а також не відомо, в якому саме банку даний рахунок відкритий. Також подані позивачем докази заборгованості, а саме витяги з реєстру боржників та розрахунок заборгованості не є підтвердженням виконаних банківських операцій, оскільки не містять жодного підпису первісного кредитора, з них неможливо вирахувати, коли заборгованість була переведена у розстрочку, чи було здійснено оплату з боку відповідача та який був порядок нарахування відсотків, а сам розрахунок заборгованості за кредитним договором містить лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту та відсотків без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашення позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду. Таким чином, [PERSON] просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. 23.01.2024 до суду через систему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, з яких убачається, що з доданої до позову інформаційної довідки та детального розрахунку заборгованості підтверджується перерахування коштів на рахунок відповідача по кредитному договору №2444554 від 07.10.2021. Також, представник позивач вказує, що на підставі кредитного договору, укладеного з відповідачем, чітко убачається, що всі кредитні кошти було перераховано на банківську картку № [NUMBER] , а ідентифікація позичальника здійснюється через банк - емінент, яким було видано кредитну картку, а саме АТ Комерційний Банк «Приват Банк». На підставі викладеного позивач просить позовні вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити в повному обсязі. Також у додаткових поясненнях від 23.01.2024 позивачем заявлено клопотання про витребування судом доказів по справі, а саме відомостей щодо підтвердження факту перерахування відповідачеві коштів в сумі 7800,00 грн, обумовлених кредитним договором, на платіжну картку № [NUMBER] у АТ КБ «ПриватБанк». Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», будучи належним чином повідомленим про час, день та місце судового засідання, в судове засідання 25.01.2024 не з`явився, повноважного представника до суду не направив. Натомість, у додаткових поясненнях від 23.01.2024 представник позивача Пархоменко Є.Д. просив суд розгляд справи здійснювати за відсутності представника позивача, позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час, день та місце судового засідання, в судове засідання 25.01.2024 повторно не з`явилася. При цьому, у відповіді на додаткові пояснення від 12.01.2024 відповідач просила суд розгляд справи здійснювати за її відсутності, у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Щодо заявленого позивачем клопотання про витребуваня доказів, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частини 1-2 ст. 83 ЦПК України). Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Також згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Як установлено судом, клопотання про витребуваня доказів заявлено позивачем 23.01.2024, тоді як позов надійшов до суду 28.11.2023, тобто із пропуском строку, визначеного у ч. 2 ст. 83 ЦПК України. Натомість, доводів та причини, з яких доказ не міг бути подано у зазначений строк, а також докази, які підтверджують, що позивач здійснив всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання вказаного доказу, позивачем у клопотанні від 23.01.2024 не наведено та необгрунтовано. За вказаних обставин, на підставі положень ч. 1 ст. 84 ЦПК України суд залишає без задоволення клопотання позивача від 23.01.2024 про витребування доказів. Відтак, розглянувши подані сторонами заяви по суті справи та матеріали справи №141/877/23, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 07.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено договір №2444554 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору, на умовах, встановлених договором, товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредиту складає 7800,00 грн. Тип кредиту - кредит. Строк кредиту - 30 днів, тип процентної ставки - фіксована (п.п.1.3 - 1.4 кредитного договору). Стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується у межах строку кредитування, вказаного в п. 1.3. кредитного договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою клієнта, відповідно до п. 4.1 кредитного договору та у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.2 кредитного договору. Згідно п. 2.1 кредитного договору кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані клієнтом товариству з метою отримання кредиту. Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає за стандартною ставкою 29653,85% річних (п.1.5.1 кредитного договору), орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає за стандартною ставкою 12456,60 грн (п.1.6.1 кредитного договору), тип процентної ставки - фіксована (п.1.4 кредитного договору). Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно із графіком платежів (п.5.1 кредитного договору). Договір підписано відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Як вбачається з додатку №1 до договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 2444554 від 07.10.2021 та паспорту споживчого кредиту, ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] погодили графік розрахунків та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до якого сума кредиту складає 7800,00 грн, строк кредитування 30 днів з можливістю пролонгації та автопролонгації відповідно до умов договору, сума нарахованих процентів за користування кредитом складає 4656,60 грн, загальна вартість кредиту складає 12456,60 грн. Факт перерахування відповідачеві коштів, обумовлених кредитним договором, підтверджено листом ТОВ "Універсальні платіжні рішення" № 2643_240109174029 від 09.01.2024, відповідно до змісту якої за транзакцією №112918322 від 07.10.2021 о 12:01:16 в системі онлайн платежів iPay.ua без відкриття рахунків на платіжну картку № [NUMBER] було перераховано грошові кошти в сумі 7800,00 грн, операція проведена успішно. Також 05.05.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 05052023, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, які зазначені у реєстрі боржників. Відповідно до п. 1.1 договору факторингу фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань, за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Відповідно до п. 1.2 договору факторингу сторони погодили, що перехід від клієнта до фактора права вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. Згідно п. 3.9 договору факторингу у разі отримання коштів від боржників, органів Державної виконавчої служби в рахунок погашення заборгованості після дати підписання цього договору, клієнт зобов`язаний перерахувати ці кошти фактору протягом 3 (трьох) банківських днів з дати їх отримання (включно), на рахунок фактора, вказаний в розділі 10 даного договору. 05.05.2023 між ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «Лінеура Україна» підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 05052023 від 05.05.2023. Як вбачається з витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 05052023 від 05.05.2023, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до [PERSON] в сумі 26426,40 грн, з яких 7800,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 18626,40 грн - сума заборгованості за процентами. Однак, всупереч умовам укладеного кредитного договору відповідач не виконала свого зобов`язання, а саме не повернула кредит та не сплатила проценти за користування кредитом, у зв`язку із чим заборгованість відповідача не погашена та становить 26426,40 грн. Визначаючись щодо встановлених обставин та заявлених позовних вимог, суд керується наступним. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України "Про електронну комерцію", який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Також частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Згідно з частинами 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Також відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Відповідно до ч. 2 ст. 518 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Стаття 1082 ЦК України зобов`язує боржника здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Отже, за змістом наведених вище положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. При цьому, аналіз змісту ст. 1082 ЦК України дозволяє дійти висновку, що викладені в ній положення щодо обов`язку боржника здійснити платіж факторові за умови, що боржник одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, стосуються позасудового порядку вирішення спору. При цьому, невиконання фактором цього обов`язку не звільняє боржника від виконання обов`язків за кредитним договором, а лише дає йому право на виконання свого обов`язку перед первісним кредитором. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати розмір існуючої заборгованості. Досліджуючи наявні у справі № 141/877/23 докази, суд доходить висновку про доведеність виникнення у позивача на підставі договору факторингу № 05052023 від 05.05.2023 права вимоги до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2444554 від 07.10.2021, оскільки відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання в строки, передбачені умовами зазначеного кредитного договору. Поряд з цим, визначаючись щодо розміру заборгованості, яка підлягає до стягненню з відповідача, суд зазначає наступне. На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано суду розрахунок заборгованості за кредитним договором № 2444554 від 07.10.2021 із зазначенням дат виникнення заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого сума заборгованості станом на 31.10.2023 складає 26426,40 грн, з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу складає 7800,00 грн, сума заборгованості за процентами складає 18626,40 грн. Суд не погоджується із розрахунком процентів за користування кредитними коштами згідно кредитного договору № 2444554 від 07.10.2021, який наданий позивачем, оскільки він жодним чином не обґрунтований та не підтверджений належними доказами, та з огляду на таке. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Також статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновків про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося і право позивача нараховувати проценти за кредитом. Подібні правові висновки викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Судом установлено, що сума заборгованості за процентами за період з 07.10.2021 по 06.11.2021 в межах строку кредитування у відповідності до умов п. 1.3 кредитного договору №2444554 від 07.10.2021 становить 4656,60 грн, що також узгоджено сторонами у додатку № 1 до укладеного кредитного договору. Після спливу визначеного кредитним договором №2444554 від 07.10.2021 строку кредитування (06.11.2021) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Поряд з цим, суд зауважує, що доказів того факту, що після 06.11.2021 кредитний договір було автоматично пролонговано та строк користування кредитом було продовжено на певну кількість календарних днів матеріали справи не містять, а не сплата та/або несвоєчасна сплата позичальником кредитних платежів не може слугувати належною підставою для автоматичного продовження строку користування кредитом без волевиявлення сторін (у тому числі вчинення відповідних дій). Таким чином, станом на 07.11.2021 (після спливу строку кредитування) несплачена заборгованість відповідача за кредитним договором №2444554 від 07.10.2021 складає 12456,60 грн, з яких 7800,00 грн - основний борг (тіло кредиту), 4656,60 грн - сума заборгованості за процентами. Також суд зауважує, що позивач своїм право на нарахування та заявлення до стягення індексу інфляції за весь час прострочення боржником, а також трьох процентів річних від простроченої суми згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України в межах справи № 141/877/23 не скористався. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина першастатті 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи №141/877/23, предмет та підстави завлених позовних вимог, відсутність доказів сплати відповідачем кредитної заборгованості, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, зокрема, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №2444554 від 07.10.2021 в сумі 12456,60 грн, з яких 7800,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 4656,60 грн - сума заборгованості за процентами в межах строку кредитування відповідно до п. 1.3 кредитного договору. Що стосується тверджень відповідача, викладених у відзиві на позов та запереченнях по справі, щодо неотримання кредиту в розмірі 7800,00 грн., то суд оцінює їх критично та до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються установленими фактичними обставинами, наведеними висновками суду та доказами, які містяться в матеріалах справи № 141/877/23. При цьому, суд також зауважує, що вимог про оспорювання умов укладеного між сторонами кредитного договору №2444554 від 07.10.2021, у тому числі п. 2.1 кредитного договору, відповідачем не було заявлено як в межах справи № 141/877/23, так і в іншій цивільній справі. Поряд з цим, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно частин 1-2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 141 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Отже, з урахуванням положень статті 141 ЦПК України та частковим задоволенням позовних вимог, з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» слід стягнути витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 1265,15 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial