Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

14.11.2023 року до Ленінського районного суду м.Харкова звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 8 000 грн. щомісячно, з дня подання позову до досягнення дитиною повноліття та судові витрати на правничу допомогу в сумі 8 000 грн. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 03.10.2009 Ленінським відділом\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Харківського міського\~управління юстиції\~зареєстровано шлюб\~між сторонами,\~свідоцтво [NUMBER] ,\~актовий запис\~№405.Від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 22.12.2023 шлюб між сторонами розірвано, шлюбні стосунки та ведення спільного господарства припинено, відповідач [PERSON] матеріально не допомагає, дитина проживає разом з позивачем за кордоном та знаходиться повністю на її утриманні. Просить суд стягнути з відповідача на утримання дитини аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 8\~000 грн. щомісячно, починаючи з моменту подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 20.11.2023 позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано час для усунення недоліків, які усунуто 29.11.2023 (а.с.27-28). Ухвалою суду від 01.12.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі, визначено проводити розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін (а.с.50). 16 січня 2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач [PERSON] частково визнає позовні вимоги, а саме: не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання сина в розмірі половини прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Щодо витрат на правову допомогу в розмірі 8000 грн. просить суд або відмовити повністю, або зменшити розмір заявлених витрат до 1000 грн., що є співрозмірним розміром відповідно складності справи (а.с.67-77). Представник позивача [PERSON] - адвокат Тамазликар Л.Й., який діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] та його представник адвокат Череватенко І.М. не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Ухвалою суду\~від 30.01.2024 клопотання адвоката Череватенко І.М., яка діє в інтересах відповідача [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відео конференції за\~допомогою комплексу\~технічних засобів\~та програмного\~забезпечення «EasyCon»\~задоволено. Попереджено, що відповідно до ч. 5\~ст. 212 ЦПК України\~ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. В судовому засіданні 07.02.2024 не вдалося підключитися до представника відповідача у зв`язку з технічною неможливістю та перериванням зв`язку з боку адвоката Череватенко І.М. Але, так як стороною відповідача до суду надано відзив на позовну заяву та долучено документи, суд встановив правовідносини на підставі наявних у суду матеріалів справи. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст.\~4,\~5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею\~16 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1\~ст.\~13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, в судовому порядку встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.10.2009, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Харкова 22.12.2023. Згідно копії свідоцтва про народження Серія [NUMBER] сторони від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Відповідно довідки про задеклароване місце проживання, наданої Литовською республікою Староство Грічупіо Каунанська районна міська адміністрація від 23.11.2023, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , мешкає разом з мамою, позивачем по справі [PERSON] з 06.03.2023 за адресою: [ADDRESS] (а.с.44-49). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XII (78912) від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Крім того,\~стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною сьомою\~статті 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини (далі - Конвенція ООН про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. За змістом ст. 180 СК України, ст.\~51\~Конституції України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сімейним Кодексом України закріплений принцип рівності прав та обов`язків батьків брати участь у матеріальних витратах, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.02.2022 у справі № 693/1218/20. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, її вік; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність рішення суду щодо стягнення аліментів на другу дитину та утримання дружини. Так, згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 09.11.2023, [PERSON] зареєстрований як суб`єкт господарювання (а.с.16). Але відповідно податкової декларації платника єдиного податку ФОП [PERSON] за 2023 у відповідача взагалі відсутній дохід (а.с.75-76). Суд враховує доводи представника відповідача, що реєстрація відповідача [PERSON] як суб`єкта господарювання не є доказом отримання доходу, так як останній здійснює господарську діяльність в м.Харкові, що унеможливлює отримання постійного доходу у зв`язку з постійними обстрілами з боку країни агресора. Посилання представника позивача на наявність у відповідача [PERSON] нерухомого майна, а саме: 42/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки, площею 0,06 га та садового будинку [ADDRESS] (а.с.14-16) судом не приймається до уваги, так як наявність нерухомості не є видом заробітку або наслідком отримання доходу. Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 08.12.2021 у справі № 490/9589/18-ц, постанові Об`єднаної палати Касаційного Цивільного суду від 25.01.2021 у справі № 758/10761/13-ц. Крім того, на утриманні відповідача [PERSON] перебуває матір похилого непрацездатного віку [PERSON] , [INFO] (а.с.74). Як вбачається з виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 19.12.2023, [PERSON] страждає на ІХС, діфузний кардіосклероз, трофічна язва, артроз обох колінних суставів (а.с.73). Частиною 3\~статті 181 СК України\~передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років 2563 грн., від 6 до 18 років -3\~196 грн. Статтями\~182,\~183 СК України\~передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом з урахуванням: стану здоров`я та матеріального становища дитини і платника аліментів; наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;інших обставин, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Частиною 1\~статті 184 СК України\~передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, що зазначається у приписах постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~15\~травня 2006\~р.\~№ 3\~"Про\~застосування судами\~окремих норм\~Сімейного кодексу\~України при\~розгляді справ\~щодо батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів" (п. 17). Згідно ст. 184 СК України, суд погоджується зі способом визначення аліментів у твердій грошовій сумі, обраним позивачем. При визначенні розміру аліментного платежу суд враховує, що батько дитини є ФОП, має нестабільний дохід, але є працездатною особою та має можливість працювати, не має зобов`язань щодо сплати аліментів на утримання інших дітей, має на утриманні непрацездатну матір похилого віку. Виходячи із стану здоров`я та матеріального становища дитини і відповідача, суд вважає за можливе стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно, що відповідає обов`язку батька дитини забезпечити частину витрат на її утримання, з урахуванням мінімальних життєвих потреб дитини і матеріального стану відповідача. Суд вважає, що розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн. щомісячно є достатнім та не буде порушувати майнові права дитини. Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Щодо витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Так, відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч.8\~ст.\~141\~ЦПК\~України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи\~з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41 Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод.\~Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Положеннями ч.3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Судом враховуються заперечення представника відповідача проти розміру витрат на правову допомогу, в яких вона зазначила, що представником позивача не надано детального опису виконаних доручень клієнта з погодинним розрахунком вартості правової допомоги за кожний вид такої допомоги, а також те, що розмір витрат є неспівмірним із категорією та складністю справи. Згідно постанови Верховного суду від 22.01.2021 у справі №925/1137/19, за умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості на правничу допомогу підлягають розподілу за результатами справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. У даній справі, адвокатом Тамазликар Л.Й. на підтвердження витрат позивача на правову допомогу в розмірі 8\~000 грн. подано копію договору про надання правової допомоги №02-11/23ІІІ від 02.11.2023, додаткову угоду №2 від 08.11.2023 до Договору №02-11/23ІІІ від 02.11.2023, згідно якої клієнтом та адвокатом узгоджено вартість правової допомоги 8\~000 грн., акт №2 приймання-передачі наданої правової допомоги від 10.11.2023 за Договором №02-11/23ІІІ від 02.11.2023, в якому вказано, що адвокатом надано клієнту Шупенко І.М. наступну правову допомогу збір документів та доказів, отримання витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно, аналіз документів, узгодження правової позиції, підготовка та подання позову до суду, підготовка та подання відповіді на відзив, отримання процесуальних документів, подання до суду документів відповідно до ЦПК України, участь в судових засіданнях, за необхідності, вартість наданих послуг складає 8\~000 грн., квитанцію про сплату клієнтом адвокату 8\~000 грн. за правову допомогу згідно Договору №02-11/23ІІІ від 02.11.2023. В той час, акт №2 приймання-передачі наданої правової допомоги містить лише перелік наданих послуг та їх загальну вартість в 8\~000 грн., без детального опису та розрахунку наданих послуг із зазначенням витраченого часу та його вартості щодо кожного окремого пункту. Крім того, варто зазначити, що частина послуг, зазначена в такому акті №2 приймання-передачі наданої правової допомоги взагалі не була надана адвокатом Тамазликар Л.Й. та її надання було припущенням на майбутнє, наприклад, підготовка та подання відповіді на відзив, участь в судових засіданнях, враховуючи, що справа розглянута за одне судове засідання, а відповіді на відзив представником позивача не подавалось. Також варто звернути увагу, що представником позивача не зазначено, які саме докази ним збирались в справі даної категорії, оскільки до позову додані лише копії документів сторін у справі, наданих позивачем адвокату, а саме паспортів, ідентифікаційних кодів, свідоцтво про народження, довідка про місце проживання тощо. Також суд враховує, що дана категорія справи є справою незначної складності, малозначною, крім того, відповідач позов визнав частково. В постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «…оскільки представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги,\~тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу». У даному випадку інформація, яка міститься в акті №2 приймання-передачі правової допомоги, зокрема, перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, представник позивача, на виконання вимог ч.3 ст.137 ЦПК України, не надав суду детального опису та вартості наданих адвокатом послуг навіть після подання представником відповідача заперечень проти витрат на правову допомогу. Розмір витрат на правову допомогу в сумі 8 000 грн. є занадто завищеним, не відповідає складності справи, не обґрунтований детальним описом наданих послуг та включає послуги, які фактично не були надані адвокатом, що встановлено судом. За таких обставин, оскільки представником позивача взагалі не доведено обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 2\~000 грн., що на думку суду відповідає складності справи. У відповідності до положень ч. 3 ст.\~12\~та ч.1 ст.\~82 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до пункту 4 частини 2\~статті 43 ЦПК України\~учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч.2 ст.78\~ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. В п. 27\~постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно висновків Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 № 303А, п. 2958\~суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. За таких обставин, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~ З урахуванням того, що позивач відповідно п.3 ч.1 ст. 5 до\~Закону\~України «Про судовий збір»\~звільнена від сплати судового збору щодо стягнення аліментів, суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати у розмірі 469,70 грн. відповідно розміру задоволених позовних вимог (43,75%) За правилами п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial