Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

у травні 2019 року [PERSON] через свого представника - адвоката Лукянчука Ю.М. звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог зазначив про те, що11.02.2008 року між ним та АКБСР «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 284/55-САФ03.16-2, відповідно до якого він отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості та платності грошові кошти у розмірі 49 500,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 10.12.2015 року. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10.07.2018 року відмовлено у задоволенні вимог АТ «Укрсоцбанк» до нього про стягнення заборгованості за договором кредиту № 284/55-САФ03.16-2 від 11.02.2008 року через пропуск строку позовної давності. Вказав, що через 6 років АТ «Укрсоцбанк» звернувся за виконавчим написом до приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюка В.С. 29.01.2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 194, яким посвідчено право стягувача АТ «Укрсоцбанк» на стягнення з нього заборгованості за договором кредиту № 284/55-САФ03.16-2 від 11.02.2008 року в сумі 3 510 595,63 грн. Вважав, що нотаріусом не було перевірено безспірність заборгованості та вчинено виконавчий напис з пропуском строку позовної давності. З урахуванням викладеного, просив суд визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 15.05.2019 року відкрито провадження у справі (а.с. 34-35). Постановою Житомирського апеляційного суду від 16.09.2019 року ухвалу Корольовського районного суду Житомира від 15.05.2019 року скасовано та направлено справу на розгляд до Печерського районного суду м. Києва (а.с. 106). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.09.2019 року позовну заяву направлено за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 112, 115, 116). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 11.08.2023 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання з повідомленням учасників справи на 10.10.2023 року відкрито провадження у справі (а.с. 120-121). Ухвалою від 10.10.2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд (а.с. 132). Позивач та його представник в судове засідання не з`явився, від представника останнього надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності та зазначенням того, що позовні вимоги вони підтримують та просять суд задовольнити позов з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач АТ «Укрсоцбанк» в судове засідання не забезпечив явку свого представника, хоча про, день час та місце розгляду справи повідомлявся судом в установленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позовну заяву не подав (а.с. 115-123). Треті особи в судове засідання також з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. Письмові пояснення щодо позову не подали. Згідно ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому суд вважав за можливе провести судовий розгляд справи за відсутності сторін. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 11.02.2008 року між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 284/55-САФ03.16-2, відповідно до якого він отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості та платності грошові кошти у розмірі 49 500,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 10.12.2015 року(а.с. 8-13). Додатковою угодою № 1 до договору кредиту № 284/55-САФ03.16-2 від 11.02.2008 року сторонами внесення зміни до умов кредитування та визначено, що банком надано позивачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості та платності грошові кошти у розмірі 51 913,01 доларів США з кінцевим терміном повернення до 10.02.2017 року (а.с. 14-15). Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10.07.2018 року відмовлено у задоволенні вимог АТ «Укрсоцбанк» до нього про стягнення заборгованості за договором кредиту № 284/55-САФ03.16-2 від 11.02.2008 року через пропуск строку позовної давності (а.с. 18-20). 29.01.2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 194, яким посвідчено право стягувача АТ «Укрсоцбанк» на стягнення з нього заборгованості за договором кредиту № 284/55-САФ03.16-2 від 11.02.2008 року в сумі 3 510 595,63 грн. за період з 17.12.2015 року по 10.12.2018 року (а.с. 16-17). Постановою від 28.03.2019 року приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Ковальського М.Р. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису № 194, вчиненого 29.01.2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. (а.с. 21-23). Звертаючись у суд з даним позовом, [PERSON] зазначив про те, що оспорюваний виконавчий напис № 194 від 29.01.2019 року порушує його права, оскільки вчинений на спірну суму заборгованості та поза межами трьох річного строку, а тому був вчинений з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі вчинених написів нотаріусів. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Відповідно до пункту 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку (в редакції на момент вчинення оспорюваного напису) вчинення нотаріальних дій нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Таким чином, для вчинення виконавчого напису має бути дотримано декілька обов`язкових умов, а саме, безспірність заборгованості, дотримання строку, за який стягнення заборгованості може бути здійснено у безспірному порядку, та завчасне направлення боржнику письмової вимоги про погашення такої заборгованості. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 року у справі № 754/9711/14 та постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 760/2193/15. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Так, ч. ч. 1, 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 року по справі № 645/1979/15 звернула увагу, що наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення. Відповідно до п. 2 Правил надання послуг поштового зв`язку рекомендоване поштове відправлення - поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку. Згідно з пунктами 92 та 99 Правил надання послуг поштового зв`язку, рекомендовані листи підлягають доставці додому. Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. Надаючи оцінку діям банку щодо повідомлення боржника, необхідно зазначити наступне. Матеріали справи не містять доказів направлення позивачу листа-вимоги про повернення боргу та отримання боржником такого листа, або відмова від його отримання. Зазначене свідчить про порушення законодавчої вимоги щодо належного повідомлення іпотекодавця. Однією з підстав для звернення до суду із вказаним позовом позивачем зазначається недотримання порядку вчинення виконавчого напису. Виходячи з вищезазначеного, майновий поручитель вважається належним чином повідомлений про порушення зобов`язань за кредитним договором та про зобов`язання достроково погасити заборгованість у тому разі, коли кредитором не лише відправлено на адресу такого боржника досудову вимогу, а й доведено факт її вручення адресатові під розписку. Так, у постанові від 13.10.2021 року у справі № 554/6777/17 Верховний Суд зазначив, що чинне законодавство не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, ураховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу. Таке повідомлення (заява, претензія, лист-вимога тощо) передається у порядку, визначеному ст.84 Закону України «Про нотаріат». Тому, суд надходить до висновку про те, що позивач не отримав письмову вимогу та не був повідомлений про існуванні заборгованості за кредитним договором. При цьому, як порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, так і порушення порядку повідомлення іпотекодавця про вимогу про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у по справі № 645/1979/15 від 23.06.2020 року. Відповідно до пункту 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку (в редакції на момент вчинення оспорюваного напису) вчинення нотаріальних дій нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Можливість поновлення нотаріусом строку на пред`явлення стягувачем грошової вимоги до боржника не передбачена а ні Законом України «Про нотаріат», а ні Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно п. 3.4 гл. 16 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу, тобто з дня, коли стягувач (кредитор) дізнався або повинен був дізнатися про те, що його право на належне виконання зобов`язання боржником порушено. Строк, пропущений стягувачем навіть з поважних причин, не може бути поновлений нотаріусом. Пропуск стягувачем строку давності не позбавляє його права на звернення до суду з відповідним позовом. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як встановлено судом, відповідно до умов укладеного між банком та позивачем договору, позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту. Оскільки відповідно до умов договору погашення кредиту, процентів та інших платежів повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів обчислюється з моменту (місяця) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. Разом з тим, вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не пересвідчився у тому, що з дня виникнення права вимоги по вказаному кредитному договору минуло не більше трьох років. Так, зокрема, як вбачається з укладеного договору кредиту позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в термін та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 10.02.2015 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін. Додатковою угодою №1 від 26.06.2009 року до договору кредиту змінено кінцевий термін повернення кредиту до 10.012.2017 року. При цьому, відповідно до п. 3 додаткової угоди, сторони домовились, що у разі порушення позичальником строків сплати процентів та/або кредиту як в повному обсязі, так і частково, більш ніж на 30 календарних днів, позичальник зобов`язаний достроково погасити Кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції в повному обсязі на 31 календарний день прострочення виконання зобов`язання за договором. Тобто, укладеною додатковою угодою №1 змінено строк виконання зобов`язання та передбачено обов`язок позичальника повернути кошти за кредитним договором в повному обсязі на 31 календарний день прострочення виконання зобов`язання за договором. 26.06.2009 року у п. 1.1. додаткової угоди сторони погодили, що погашення кредиту здійснюється до 10 числа кожного місяця, починаючи з березня 2008 року до 10.02.2017 року. Пунктом 3 додаткової угоди передбачено, що у разі порушення позичальником строків сплати відсотків та/або кредиту більш ніж на 30 календарних днів позичальник зобов`язаний достроково погасити кредит. Вказані обставини також встановлені в рішенні Корольовського районного суду м. Житомира від 10.07.2018 року у справі № 296/4025/16-п, а тому в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Окрім того, як вбачається із зазначеного судового рішення, останній платіж за користування кредитом позивачем здійснено 30.01.2009 року, а з 12.04.2010 року змінено строки виконання зобов`язання. Таким чином, сторони врегулювали в договорі кредиту питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів. Виходячи з норми ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка має вищу юридичну силу по відношенню до національного законодавства, з урахуванням тлумачення її змісту Європейським судом з прав людини, зі спливом строку позовної давності припиняється право вимоги (переслідування або притягнення до суду) боржника, а отже припиняється зобов`язання боржника перед кредитором в розумінні статті 509 ЦК України. Таким чином, суд надходить до висновку про те, що відповідач в межах встановленого законом строку не вжив заходів для стягнення заборгованості з позивача, строк позовної давності сплив, тому право на звернення до суду з позовом або здійснення позасудового стягнення банком втрачено ще у квітні 2010 року. Проте, як встановлено, оспорюваний виконавчий напис було вчинено 29.01.2019 року. Тобто, з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років, проте, приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюк В.С. вказані норми проігнорував. Отже, суд надходить до висновку про те, що у даному випадку оспорюваний виконавчий напис не міг бути вчинений, оскільки заявлені вимоги за строк, що перевищує три роки з дня виникнення права вимоги, чим порушені норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що є правовою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Крім того, в основі вчинення нотаріальної дії по вчиненню виконавчого напису лежить факт безспірності певної заборгованості. Відповідно до п. 2 Переліку для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 року № 75. Проте, банком не надано, та з матеріалів справи не вбачається, що при зверненні із заявою про вчинення виконавчого напису подало приватному нотаріусу виписку з рахунка боржника, з якої можливо було б встановити та перевірити факт перерахування кредитних коштів на відповідний рахунок, рух коштів по рахунку та користування ними, нарахування заборгованості, здійснення позичальником платежів на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам та комісії та відповідний залишок заборгованості за кредитом, що є обов`язковою умовою для одержання виконавчого напису за кредитним договором, саме після обов`язкової перевірки яких нотаріус міг зробити висновок про безспірність боргу у боржника. Розрахунок заборгованості не відповідає вище вказаним вимогам. Безпосередньо виконавчий напис не містить вказівку на період нарахування відсотків та підстави їх нарахування, і ці обставини не підтверджуються жодними іншими доказами, обґрунтованість нарахування відповідачем заборгованості та відсотків є недоведеною і відтак спірною. Таким чином, суд вважає, що заборгованість, вказана в виконавчому написі, не є безспірною. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту його правомірної поведінки, не спростовано тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Розглядаючи справу, суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, відповідачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх заперечень. Своїми правами, визначеними ст. ст. 43, 84 ЦПК України відповідач також не скористався, клопотань про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України не заявляв. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є обґрунтованими, та підлягають задоволенню. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved