Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, 3-тя особа: Головне управління ПФУ у м. Києва про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органом державної влади. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15 січня 2019 року Шостим апеляційним адміністративним судом була винесена постанова про залишення апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2018 року по справі № 826/17881/17 без змін, і, таким чином, вступило у законну силу рішення Окружного адміністративного суду м. Києва, яким було визнано протиправними дії Лівобережного об`єднаного управління пенсійного фонду України у м. Києві щодо невиплати пенсії [PERSON] у повному розмірі, у якому вона була раніше призначена та зобов`язано починаючи з 17.08.2015 року здійснити дії щодо виплати невиплаченої різниці між розміром призначеної/перерахованої та фактично виплаченої пенсії. Як вказує позивач, до цього часу позивачу продовжується виплата пенсії, яка у супереч неодноразових його заяв та заперечень була нарахована за ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і не була перерахована, як інваліду війни за ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що є порушенням діючого законодавства та рішення судів, що призвело до нанесення позивачу матеріальної та моральної шкоди. Так, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві у листі №97199/02 від 10.05.2019 року та листі № 97199/02 від 10.05.2019 року стверджує про те, що позивач перебуває на обліку у ГУ ПФУ в м. Києві та отримує пенсію по інвалідності 2 групи внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, розмір якої обчислено за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» і складає: з 17.08.2015 року - 12 189,69 грн., з 01.10.2017 року - 22 959,56 грн., з 01.03.2019 року - 26 773,47 грн. Згідно рішення суду від 30.08.2018 року, Головним управлінням ПФУ в м. Києві проведені виплати різниці нарахованої та виплаченої суми пенсії виключно до 15 січня 2019 року. У подальшому такі виплати було призупинено управлінням у односторонньому порядку без достатнього обґрунтування та у супереч рішення суду та визначення Конституційного суду України. Так, різниця між нарахованою та фактично виплаченою сумою пенсії за період з січня 2009 року по жовтень 2023 року склала: 532 382,52 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача. В наслідок неправомірних дій відповідача позивач зазначає, що йому була завдана моральна шкода, яка полягає у довготривалому невиконанні рішення суду та ігнорування його законних прав на пенсію, що призвело до моральних страждань та нервових зривів. Позивач вимушений був залишити роботу та із-за постійних переживань та зневіри у справедливість, оскільки навіть відкрите судом кримінальне провадження ще у лютому 2020 року до цього часу не призвело до вирішення його питання. Все це моральне напруження призвело до значного погіршення стану його здоров`я. В зв`язку з чим, [PERSON] просить суд відшкодувати йому завдану моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. Позивач в судових засіданнях позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість з підстав викладених у відзиві. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 15 січня 2019 року Шостим апеляційним адміністративним судом була винесена постанова про залишення апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2018 року по справі № 826/17881/17 без змін, і, таким чином, вступило у законну силу рішення Окружного адміністративного суду м. Києва, яким було визнано протиправними дії Лівобережного об`єднаного управління пенсійного фонду України у м. Києві щодо невиплати пенсії [PERSON] у повному розмірі, у якому вона була раніше призначена та зобов`язано починаючи з 17.08.2015 року здійснити дії щодо виплати невиплаченої різниці між розміром призначеної/перерахованої та фактично виплаченої пенсії. Позивач в судовому засіданні вказав, що до цього часу йому продовжується виплата пенсії, яка у супереч неодноразових його заяв та заперечень була нарахована за ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і не була перерахована, як інваліду війни за ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що ж порушенням діючого законодавства та рішення судів, що призвело до нанесення матеріальної шкоди. Так, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві у листі №97199/02 від 10.05.2019 року та листі № 97199/02 від 10.05.2019 року стверджує про те, що позивач перебуває на обліку у ГУ ПФУ в м. Києві та отримує пенсію по інвалідності 2 групи внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, розмір якої обчислено за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» і складає: з 17.08.2015 року - 12 189,69 грн., з 01.10.2017 року - 22 959,56 грн., з 01.03.2019 року - 26 773,47 грн. Згідно рішення суду від 30.08.2018 року, Головним управлінням ПФУ в м. Києві проведені виплати різниці нарахованої та виплаченої суми пенсії виключно до 15 січня 2019 року. У подальшому такі виплати було призупинено управлінням у односторонньому порядку без достатнього обґрунтування та у супереч рішення суду та визначення Конституційного суду України. Так, різниця між нарахованою та фактично виплаченою сумою пенсії за період з січня 2009 року по жовтень 2023 року склала: 532 382,52 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будучи уповноваженими державою, органи державної влади та органи місцевого самоврядування наділяються законодавством компетенцією - певним обсягом владних повноважень для виконання покладених на них завдань та функцій у відповідній сфері управління державними та суспільними справами. Так, Головне управління Казначейства діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, затвердженим наказом Державної казначейської служби України від 21.11.2011 № 104 (у редакції наказу Державної казначейської служби України від 10.05.2018 № 163). Відповідно до п. 2 Положення, Головне управління Казначейства у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів. Головне управління Казначейства, відповідно до Положення, є територіальним органом Державної казначейської служби України, основним завданням якого є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Також, згідно з Положенням, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Головне управління Казначейства, відповідно до Положення, є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власний бланк, рахунки в установах Казначейства та банках. Конституційний суд України у рішенні від 03.10.2001 у справі № 12-рп/2001 встановив наступне. Державні органи, як юридичні особи, несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України, Держава Україна є самостійним учасником цивільних відносин. Згідно з ч. 2 ст. 176 ЦК України, юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад. Тобто, Головне управління Казначейства в публічних відносинах виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України. Позивач пов`язує порушення своїх прав виключно з діями посадових осіб ГУ ПФУ в м. Києві, які полягають у невиконанні рішення суду та виплати пенсії в повному розмірі. При цьому, позивач в судовому засіданні не вказав та не надав доказів, яким чином ГУ Державної казначейської служби України порушило його законні права та інтереси. Як зазначає представник відповідача, жодних звернень від [PERSON] до Головного управління Казначейства з питань, що відносяться до компетенції органів Казначейства, не надходило та Головне управління Казначейства в порядку своєї діяльності не приймало жодних рішень, не вчиняло жодних дій та не допускало бездіяльності по відношенню до позивача. Головне управління Казначейства в силу своїх повноважень не займається встановленням, нарахуванням та виплатою пенсій, не має в своєму розпорядженні будь-якої іншої інформації стосовно позивача, крім тієї, яка вказана ним у позовній заяві. До компетенції Головного управління Казначейства не входить вирішення питання щодо правильності/неправильності нарахування Позивачу пенсійних виплат. Так, з матеріалів позовної заяви вбачається та підтверджено позивачем в судовому засіданні, що ГУ ПФУ в м. Києві веде його пенсійну справу та здійснює нарахування пенсійних виплат. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Положення цієї статті передбачають два суб`єкти, за рахунок яких відшкодовується шкода: держава та органи місцевого самоврядування. Відповідно до статті 1173 Цивільного Кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. За умовами даного делікту, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди органом державної влади, суду необхідно з`ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме встановити факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною другою цієї статті передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зі змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду № 5 від 25.05.2001 року , спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі (немайнової) моральної шкоди розглядаються тоді, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках поширення відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію, заподіяння шкоди діяннями іншої особи, яка порушила законні права громадянина чи організації, якщо вона не доведе, що моральна шкода завдана не з її вини, а також якщо відшкодування моральної шкоди встановлено іншими законами України. Постановою визначається, що під моральної шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що внаслідок дій та бездіяльність ГУ ПФУ, йому була завдана моральна шкода, яка полягає у довготривалому невиконанні рішення суду та ігнорування його законних прав на пенсію, що призвело до моральних страждань та нервових зривів. Позивач вимушений був залишити роботу та із-за постійних переживань та зневіри у справедливість, оскільки навіть відкрите судом кримінальне провадження ще у лютому 2020 року до цього часу не призвело до вирішення його питання. Все це моральне напруження призвело до значного погіршення стану його здоров`я. При цьому, [PERSON] не обґрунтовує наявність вини відповідача у завданій моральній шкоді, наявність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю та наслідками таких рішень, дій чи бездіяльності для позивача. Так, відшкодування шкоди за позовами осіб про завдання шкоди здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України або місцевих бюджетів. Верховний Суд у постанові від 07.09.2022 у справі № 641/4272/19 (застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справах № 242/4741/16-ц та № 641/8857/17) дійшов висновку про те, що у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем Державну казначейську службу України або її територіальний орган. У постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 199/6713/14-ц, від 02.06.2021 у справі № 215/3408/18, від 08.08.2021 у справі № 751/7182/19, від 11.08.2021 у справі № 352/2255/19, від 18.08.2021 у справах № 200/8310/18 та № 591/6891/18, від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17, від 13.07.2022 у справі № 757/24363/20, від 25.01.2023 у справі № 753/22826/19, від 18.10.2023 у справі № 705/4489/20, від 25.10.2023 у справі № 291/383/19 сформульовано та підтверджено висновки, згідно з якими не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За результатами розгляду справи № 910/23967/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомості про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, однак не в резолютивній частині рішення. Відповідні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 07.12.2022 у справі № 461/9982/19, від 15.03.2023 у справі № 591/7146/20, від 13.09.2023 у справі № 501/85/22, від 04.10.2023 у справі № 757/5351/21-ц, від 18.10.2023 у справі № 127/1407/22, згідно з якими помилковими є рішення судів в частині визначення таких способів відшкодування шкоди як «стягнення шляхом безспірного списання коштів Казначейством з єдиного казначейського рахунку» або «стягнення коштів через Казначейство». Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статей 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом статті 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту ст.ст. 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень статті 51 ЦПК України та з урахуванням частини п`ятої статті 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено пунктом 1 частиною першою статті 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З наведеного слідує, що законодавством покладено на саме на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. З урахуванням принципу диспозитивності суд позбавлений можливості проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежних відповідачів та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежних відповідачів належними,суд відмовляє у позові до такого відповідача. При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За обставин не надання позивачем належних та допустимих доказів наявності протиправного діяння у формі прийняття незаконного рішення Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві, наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органом державної влади. Під матеріальною шкодою слід розуміти зменшення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом та мають певну економічну цінність і виражаються в грошовому вимірнику. В даному позові позивач просить суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду, яка полягає у невиплаті пенсії в повному обсязі згідно чинного законодавства ГУ ПФУ в м. Києві, що не відноситься до матеріальної шкоди в розумінні ст. 22, 1166 ЦК України. Вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні позову. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України у разі відмови в задоволені позову покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed