Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулась до суду із позовом до Першого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", про скасування арешту на нерухоме майно. Заявлені вимоги мотивовано тим, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувала цивільна справа №127/9512/14-ц за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] , та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до заочного рішення суду від 14.06.2014 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за Кредитним договором № CL-BO1/003/2007 від 30.08.2007 року в розмірі 11 915,15 (одинадцять тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) доларів 15 центів США, що станом на 14.02.2014 р. відповідно до офіційного курсу НБУ (1 дол. США=8,6309 грн.), еквівалентно 102 838,47 (сто дві тисячі вісімсот тридцять вісім гривень 47 копійок) та суму пені у розмірі 375 360,43 грн. (триста сімдесят п`ять тисяч триста шістдесят гривень 43 копійки). Стягнуто солідарно з відповідачів на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судовий збір в розмірі 3 654,00 гривні. Дане судове рішення набрало законної сили 24.06.2014 року. 15.11.2023 року позивачем поданий запит з метою отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про наявність/відсутність обмежень на розпорядження нерухомим майном. Як слідує із отриманого позивачем витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у позивача, зокрема, наявні обтяження (арешти) нерухомого майна на підставі постанови державного виконавця Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.08.2014 року, прийнятої в межах виконавчого провадження № 44421905. Позивач зазначає, що із відповіді на запит до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області від 28.11.2023 року № 61272/4.2-23, позивачу стало відомо, що на виконанні у Вишенському відділі державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № 44421905 з примусового виконання виконавчого листа № 127/9512/14-ц, виданого 13.08.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області, про стягнення з позивача заборгованості у розмірі 481 852,90 грн. на користь ТОВ «ОТП Факторинг України». 15.06.2015 виконавче провадження № 44421905 було завершене на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 року, тобто у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. При цьому, матеріали виконавчого провадження № 44421905 були знищені у зв`язку із закінченням терміну зберігання у встановленому законом порядку. Аналогічну інформацію щодо виконавчого провадження № 44421905, позивачу повідомлено листом від 22.12.2023 № 196129. Враховуючи дані обставини та відсутність у позивача постанови про закінчення виконавчого провадження № 44421905, надання копії останньої суду не є можливим. Попри це, накладений постановою від 19.08.2014 року арешт на нерухоме майно державним виконавцем знятий не був, у зв`язку з чим виникла необхідність звернення до суду з даною позовною заявою про скасування арешту. Крім того, позивач просив стягнути із відповідача на його користь понесені судові витрати. Ухвалою суду від 10.01.2024 року справу прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. В судовому засіданні представник позивача адвокат Парпальос В.В. позовні вимоги підтримала за обставин, викладених в позовній заяві, просила суд їх задоволити. Судові витрати просила залишити за позивачем. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не заперечив щодо задоволення позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток та через повідомлення у додаток "Viber". Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1, 2\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3\~ст. 12 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4\~ст. 77 ЦПК України). Частина 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6\~ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою\~статті89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2\~ст. 30 ЦПК України, позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Судом встановлено, що відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповіді з Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області від 28.11.2023 року № 61272/4.2-23 та відповіді з Першого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці від 22.12.2023 року за №196129, у позивача наявні обтяження (арешти) нерухомого майна на підставі постанови державного виконавця Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.08.2014 року, прийнятої в межах виконавчого провадження № 44421905 на підставі виконавчого листа № 127/9512/14-ц, виданого 13.08.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області, про стягнення з позивача заборгованості у розмірі 481 852,90 грн. на користь ТОВ «ОТП Факторинг України». 15.06.2015 виконавче провадження № 44421905 було завершене на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 року, тобто у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. При цьому матеріали виконавчого провадження № 44421905 були знищені у зв`язку із закінченням терміну зберігання у встановленому законом порядку (а.с.10, 11-12, 13). \~ \~ \~ \~Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав у пунктах 1 та 2 постанови «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 роз`яснив судам, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. З наведених норм законодавства слідує, що власник майна, який вважає, що обмежується його право власності, зокрема і в частині розпорядження таким майном, в разі неможливості захистити свої права в позасудовому порядку, може вимагати усунення наявних перешкод у здійсненні свого права користування та розпорядження майном, зокрема шляхом скасування арешту. Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №626цс13 від 15.05.2013, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велі Девелопментс ЛТД та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого Королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно положень ч. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно особи, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.11.2021 року у справі №161/14034/20 (провадження №611980св21), від 22.12.2021 року у справі №645/6694/15 (провадження №6118160св19). В п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 року роз`яснено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 (провадження №12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позивачем у справі є боржник, особа, на майно якої накладено арешт на майно. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19). Отже, права [PERSON] , порушені та підлягають захисту в обраний позивачем спосіб шляхом скасування арешту з нерухомого майна. Суд зазначає, що будь-яке обтяження права власності має переслідувати певну законну мету, бути співмірним та не перевищувати меж права вільного здійснення права власності майном. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Загальний стандарт «справедливого балансу» - це стандарт захисту від втручання в право власності в рамках ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачений в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції». Втручання в право власності повинно бути визначене в чітко встановленому правовому джерелі в внутрішньодержавній правовій системі. В прецедентному праві Європейського Суду оцінюються всі випадки втручання в право власності під єдиним принципом справедливого балансу. Втручання повинно відповідати вимогам законності. Вимоги законності виходять з принципу «верховенства права» - одного із основоположних принципів демократичного суспільства, який міститься у всіх статтях Конвенції. В обох контекстах слід приймати до уваги досягнення справедливого балансу між конкуруючими інтересами. Недотримання принципу пропорційності (співмірності) буде порушенням ст. 1 Першого Протоколу щодо права особи на мирне володіння своїм майном. У даному випадку вимоги «справедливого балансу» щодо втручання в право власності позивача не дотримані, адже вона позбавлена можливості у визначений законом спосіб користуватися своїм майном. Суд зазначає, що утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. За таких обставин, наявність накладеного арешту на нерухоме майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про скасування арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту її права шляхом скасування такого арешту з нерухомого майна, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Судові витрати\~за клопотанням\~представника позивача\~-\~адвоката Парпальос\~В.В. підлягають залишенню за позивачем.

Outcome: approved