Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 14 грудня 2017 року звернувся до Московського районного суду м.Харкова з позовом до відповідача Департаменту Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківського міського управління юстиції, визначивши третіми особами [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсним запису в реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації за [PERSON] права власності на нерухоме майно, за адресою: [ADDRESS] , а саме: на 3-кімнатну квартиру загальною площею 62, 9 кв.м., житловою площею 44, 0 кв.м., реєстраційний номер майна 634252463101. В обґрунтування позову вказав, у 1975 році його дід [PERSON] на підставі Ордеру № 434, як член Кооперативу «Брест-41», отримав житло, 3-кімнатну квартиру, загальною площею 62, 9 кв.м., житловою площею 44,0 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Квартира була отримана з урахуванням його сім`ї з 4-ох чоловік: дружини, баби позивача, [PERSON] та двох дітей, батька позивача, [PERSON] та тітки позивача [PERSON] . Його дід та баба були одружені з 1960 року, мали спільних дітей, вели спільне господарство. У 1988 році, у період шлюбу, спільними сімейними коштами була повністю виплачена вартість квартири у вигляді пайових внесків у розмірі 7 551 грн. Оскільки квартира придбана у шлюбі, то вона є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, його бабусі належала частка квартири, як дружині дідуся. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина на частину спірної квартири, яка є спадковим майном. До спадкоємців першої черги на майно померлої [PERSON] належали її чоловік - відповідач [PERSON] , а також її діти - [PERSON] та [PERSON] . Спадщину після [PERSON] прийняли [PERSON] та [PERSON] , оскільки були зареєстровані та проживали у спірній квартирі на час смерті спадкодавця. [PERSON] , як донька спадкодавця, на момент її смерті не була зареєстрована у квартирі та до нотаріуса з приводу спадщини не зверталася. Таким чином, його дід та батько успадкували по частині спірної квартири. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина на частину квартири. Він, як спадкоємець першої черги після смерті батька [PERSON] та його дід [PERSON] є спадкоємцями першої черги та їхні частки становлять по 1/8. Він, як і його дід, постійно проживав разом із батьком на момент смерті, а тому вважаються такими, що прийняли спадщину. Похованням батька займався він, також він надавав сторонню допомогу у його діду, оскільки той досяг похилого віку. Його тітка [PERSON] стала пропонувати йому продати квартиру, але він не надав згоди, оскільки не мав іншого житла. Тоді вона у його відсутністю забрала [PERSON] з квартири та зареєструвала право власності на всю квартиру, про що видано Свідоцтво від 12.05.2015 року. Потім [PERSON] по довіреності свого батька та діда позивача подарувала квартиру своєму синові [PERSON] , а він продав квартиру [PERSON] , про що було укладено Договір купівлі-продажу від 16.06.2015. [PERSON] 07.10.2015 року продав частину квартири [PERSON] . Його дід [PERSON] 12.05.2015 року зареєстрував у реєстраційній службі право власності на вищевказану квартиру у м.Харкові всупереч правовим нормам та правам інших спадкоємців. Вважає, що саме з цього моменту реєстрації було порушене право його бабусі [PERSON] на частку квартири та інших її спадкоємців, тому рішення про державну реєстрацію квартири є незаконне. Після здійснення державної реєстрації квартири [INFO] помер його дід [PERSON] . Вважає, що єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку шляхом визнання недійсним державної реєстрації права власності [PERSON] на трикімнатну квартиру, на підставі п.п.1-3, 5 та 6 ст. 203, ст. 215 ЦК України, тому звернувся до суду з позовом. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 14.12.2017 року відкрито провадження по справі. Від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] та [PERSON] , а також їхнього представника [PERSON] , до суду надійшов відзив на позов, у якому прохав провадження по справі закрити, у зв`язку із підвідомчістю спору адміністративному суду та припиненням юридичної особи, а у разі продовження розгляду справи, відмовити у задоволення позову повністю за безпідставністю та неспівмірністю позовних вимог. В обгрунтування відзиву вказали, що позивач вказав у позові відповідачем Департамент міського управління юстиції, що ліквідований, тому справу належить закрити. Крім того, по суті позивач претендує на 1/8 спірної квартири, проте просить визнати запис про реєстрацію права власності недійсним, а тому є не співмірність між інтересами позивача та предметом позову. Позов нормативно необґрунтований, оскільки підставою недійсності запису можуть бути виключно порушення закону, що допущені при оформленні запису про реєстрацію права власності. Позивач посилається не на порушення владних повноважень чи Інструкції про внесення записів до Державного реєстру прав на нерухоме майно, а виключно на положення закону щодо недійсності правочину. Однак насправді предметом спору є не правочин, а дія та рішення суб`єкта владних повноважень у вигляді запису до реєстру. Позивач не вказав на жодну норму закону, яку порушив його дідусь при оформленні права власності, адже він не міг оформити право власності на померлу дружину на тій підставі, що майно оплачувалося у період шлюбу. Відповідно державний реєстратор вчинив запис на підставі закону та необхідних документів. Батько позивача своїм правом на оформлення права на спадщину не скористався, тобто не було законних підстав для відмови у оформленні [PERSON] права власності. Запис по суті є технічним відображенням реєстрації права власності, проте рішення про реєстрацію права власності, на підставі якого зроблено запис, не оскаржене та є чинним. Так само не скасоване і свідоцтво про право власності, на підставі якого вчинений відповідний запис. Вважає, що спір слід віднести до адміністративних, оскільки позивач просить визнати недійсним результат вчиненої суб`єктом владних повноважень дії, власників позивач відносить до третіх осіб, а спір до немайнового. Також вказує, що позивач звертався до Московського районного суду м.Харкова з позовом про визнання права власності на 1/8 частку спірної квартири, у задоволенні якого відмовлено ( том 1 а.с.18-19). Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 15.11.2018 року замінено відповідача Департамент Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно ХМУЮ на належного відповідача Департамент реєстрації Харківської міської ради Харківської області. Від представника Департаменту реєстрації Харківської міської ради до суду надійшов відзив на позов, в якому вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Вказує, що оскаржуваний запис в реєстрі прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності прийнято державним реєстратором у 2015 році, в період, коли повноваження щодо проведення державної реєстрації речових прав були віднесені до компетенції Харківського міського управління юстиції та інших суб`єктів реєстрації. Департамент реєстрації Харківської міської ради створений 01.01.2016 року та здійснює свої повноваження з 01.01.2016. Чинним законодавством виконавчі органи міських рад у зв`язку із передачею їм реєстраційних справ не визначені правонаступниками органів державної реєстрації, утворених Міністерством юстиції України. З позову вбачається, що державна реєстрація була проведена у 2015 році, тобто до моменту створення Департаменту реєстрації Харківської міської ради, однак жодної вимоги у позові до Департаменту реєстрації ХМР не зазначено. Тому Департамент реєстрації ХМР не може бути відповідачем по справі. Крім того, вищевказаний державний реєстратор не є співробітником Департаменту реєстрації ХМР та не займав штатної посади на момент його створення. Таким чином, Департамент та державні реєстратори жодних рішень не приймали та не порушували прав позивача. Також вказує, що рішення суду, яке набрало законної сили та яке подане до Департаменту реєстрації як підстава проведення реєстраційної дії, є обов`язковим до виконання, а тому не потребує зобов`язання в резолютивній частині рішення (том 1 а.с.87-89). Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 24 вересня 2019 року цивільну справу прийнято до провадження суддею Афанасьєвим В.О. на підставі Протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 19.09.2019, справу призначено в порядку загального позовного провадження. 06 листопада 2019 року позивач [PERSON] подав до суду уточнену позовну заяву до Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради Харківської області, треті особи [PERSON] та [PERSON] , про скасування запису в реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації за [PERSON] права власності на нерухоме майно, а саме: на 3-кімнатну квартиру квартиру загальною площею 62,9 кв.м., житловою - 44, 0 кв.м., реєстраційний номер 634252463101. В обгрунтування уточнених позовних вимог навів аналогічні обставини тим, які викладені у первісному позові. Додатково вказав, що у зв`язку із здійсненням незаконної реєстрації права власності на всю квартиру [PERSON] , були порушені його права спадкоємця, оскільки відбувся неправильний перерозподіл часток спадщини. Через зазначене нотаріус відмовив йому в оформленні спадщини, яку він прийняв. Крім того, відповідно до ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( в редакції чинній на дату спірної реєстрації), права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Вказує, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», після повної сплати у 1988 році пайових внесків, [PERSON] разом з [PERSON] , як подружжя, стали співвласниками спірної квартири на праві спільної сумісної власності, без реєстрації такого права власності. Факто того, що частина квартири належала його бабусі на праві спільної власності подружжя, встановлений у Постанові Апеляційного суду Харківської області від 12.09.2018 року у справі № 643/15637/15-ц. Таким чином, [PERSON] не мав законних підстав реєструвати за собою право власності на всю квартиру, оскільки він, як співвласник, мав право зареєструвати за собою лише частку квартири, а інша належала його дружину [PERSON] . Під час здійснення реєстрації права власності органом реєстрації були грубо порушені вимоги ч.2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому єдиним вирішення цього спору є скасування державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] через її недійсність ( том 2 а.с.15-20). Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 07 листопада 2019 року витребувано від Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради реєстраційну справу за [PERSON] права власності на кв. [ADDRESS] (а.с.30). Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 01 квітня 2020 року цивільну справу прийнято до провадження суддею Мельниковою І.Д.. на підставі Протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 30.03.2020, по справі призначено підготовче засідання. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 25 січня 2022 року закрито підготовче провадження по справі. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 25 січня 2022 року виправлено описку у вищезазначеній ухвалі про закриття підготовчого провадження, а саме вірно зазначено дату її винесення « 21.01.2022» замість «25.01.2022». Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 05 квітня 2023 року цивільну справу прийнято до провадження Октябрським районним судом м.Полтави на підставі розпорядження голови Верховного Суду від 08.03.2022 року № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», справу призначено до розгляду по суті. 01 лютого 2024 року до Октябрського районного суду м.Полтави через зміни реєстраційної інформації надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, треті особи [PERSON] , [PERSON] , про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта запису про реєстрацію за [PERSON] , [INFO] , права власності на нерухоме майно, за адресою: [ADDRESS] , а саме: на 3-кімнатну квартиру загальною площею 62,9 кв.м., житловою - 44, 0 кв.м., реєстраційний номер 634252463101, в якій вказує, що через зміни реєстраційної інформації щодо відповідача постала необхідність у поданні позовної заяви в уточненій редакції. В обґрунтування заяви навів доводи, аналогічні тим, які викладені в попередній уточненій позовній заяві. При цьому посилався на порушення державним реєстратором при проведенні державної реєстрації права власності положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (том 3 а.с.75-81). У судове засідання 02.02.2024 року о 10.00 позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися. До суду надіслав заяву про відкладення судового засідання, у зв`язку із зайнятістю у іншій справі про адміністративне правопорушення у Червонозаводському районному суді м.Харкова. У судове засідання 15.11.2023 року о 13.00 представник позивача також не з`являвся, прохав відкласти судове зсідання для ознайомлення із матеріалами справи та надання часу для подання позову у новій редакції. Судове засідання 26.09.2023 року о 10.00 представник позивача також прохав відкласти у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні у Червонозаводському районному суді м.Харкова. У судове засідання 26.02.2023 року о 09.00 позивач та його представник не з`являлися, про причину неявки суд не повідомляли. Таким чином, суд вирішив розглядати справу за відсутності позивача [PERSON] та представника позивача [PERSON] , враховуючи їхню повторну неявку у судове засідання, виходячи з положень ст. 223 ЦПК України. При цьому, суд враховує наявність у матеріалах справи заяви представника позивача про розгляд справи без його участі, в якій позов підтримує та прохає його задовольнити (том 3 а.с.3). Представник відповідача Департаменту реєстрації Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи ( том 3 а.с.29, 40, 58), у матеріалах справи є заява представника [PERSON] про розгляд справи у відсутність представника з урахуванням клопотань та пояснень на позовну заяву (том 3 а.с.4). Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] та [PERSON] , а також їхній представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи є заява про розгляд справи за відсутності третіх осіб та їх представника (том 1 а.с.16, 43, 49-50). У відзиві проти задоволення позову заперечували. Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на таке. Судом встановлено, що на підставі ордеру, виданого Московською радою депутатів трудящих м. Харкова від 10 березня 1975 року [PERSON] надана у користування квартира [ADDRESS] на склад осіб з 4-ох чоловік: [PERSON] , дружина [PERSON] , діти: дочка [PERSON] та син [PERSON] (том 1 а.с.10). Вартість квартири, була повністю виплачена [PERSON] як членом кооперативу в 1988 році у розмірі 7551 рублів, що підтверджується довідкою ЖК «Брест» від 28 травня 2015 року (том 1 а.с.9). Вартість квартири була сплачена у період перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який був укладений 20.03.1960 року ( свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ) ( том 1 а.с.12). Згідно ст.15 Закону України «Про власність», який діяв на час спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до ч.3 ст. 384 ЦК України, яка розповсюджується на дані правовідносни, оскільки вони мають триваючий характер, член житлового, житлового-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, яка була надана йому у користування, набуває право власності на це майно. Пунктом 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року №9, член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. За статтею 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Частина 1 ст.17 цього Закону визначає, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до ст.22 КпШС України, який діяв на час спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, після повної сплати пайових внесків [PERSON] та [PERSON] стали власниками спірної квартири на праві спільної сумісної власності, тобто, кожному з них належить по частині. [INFO] [PERSON] померла ( том 1 а.с.13). Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.8 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди. Отже, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини спірної квартири. Відповідно до положень ст.524 ЦК УРСР (який діяв на час смерті спадкодавця) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ч.1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.1, 2 ст.549 ЦК УРСР). Судом встановлено, що спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є: [PERSON] (чоловік померлої) та [PERSON] (син померлої), [PERSON] (дочка померлої). Із заявами про прийняття спадщину або відмову від її прийняття до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. Спадщину після смерті [PERSON] у вигляді 1/2 частини спірної квартири прийняли шляхом фактичного вступу в управління і володіння майном: [PERSON] (чоловік померлої) та [PERSON] (син померлої), оскільки вони постійно проживали в спірній квартирі і були в ній зареєстровані на час смерті [PERSON] , що підтверджується довідкою ЖК «Брест-41» від 28 травня 2015 року ( том 1 а.с.11). За таких обставин [PERSON] та [PERSON] є такими, що прийняли спадщину на 1/2 частину квартири після смерті [PERSON] , та успадкували по 1/4 частці квартири (1/2 : 2). Батько позивача [PERSON] (рішенням Московського районного суду м.Полтави від 26.05.2016 у справі № 643/394/16-ц встановлений факт родинних відносин) фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] у вигляді 1/2 частини квартири (том 1 а.с.8). [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/4 частини спірної квартири. Статтею 1216 ЦК України, який діяв на час смерті [PERSON] визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповіно до положень ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Частинами 1, 3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємцями першої черги є: [PERSON] (батько померлого) та [PERSON] (син померлого). Із заявами про прийняття спадщину або відмову від її прийняття до нотаріальної контори також ніхто із спадкоємців не звертався. Спадщину після смерті [PERSON] у вигляд 1/4 частини спірної квартири прийняли шляхом фактичного вступу в управління і володіння майном: [PERSON] (батько померлого) та [PERSON] (син померлого), оскільки вони постійно проживали в спірній квартирі і були в ній зареєстровані на час смерті [PERSON] що підтверджується довідкою ЖК «Брест-41» від 28 травня 2015 року (том 1 а.с.11). За таких обставин [PERSON] та [PERSON] є такими, що прийняли спадщину на 1/4 частину квартири після смерті [PERSON] , та успадкували по 1/8 частці квартири кожний (1/4 : 2). Факт отримання [PERSON] свідоцтва у 2015 році не свідчить про те, що це майно не є спільним майном подружжя. Вказані обставини встановлені Апеляційним судом Харківської області у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 643/15637/15-ц, а тому відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 12 вересня 2018 року у справі № 643/15637/15 ц визнано за [PERSON] право власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] : визнано недійсним в 1/8 частині свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , яке видано 12 травня 2015 року Реєстраційною службою ХМУЮ на ім`я [PERSON] ; витребувано з незаконного володіння [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] 1/8 частину квартири [ADDRESS] . Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 46124463 від 25 березня 2019 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Шеховцовою М.Є. Департаменту реєстрації Харківської міської ради проведено державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, розмір частки 1/8 на квартиру, що розташований [ADDRESS] , за суб`єктом: [PERSON] (том 2 а.с.183). Разом з тим, судом встановлено, що Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 21242331 від 12 травня 2015 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Хаткевич І.І. Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області проведено державну реєстрацію права власності форма власності: приватна на квартиру, що розташована [ADDRESS] , за суб`єктом: [PERSON] , податковий номер [NUMBER] , відкрито розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна (а.с.57 а.с.2). Стосовно позовних вимог про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта запису про реєстрацію за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , права власності на нерухоме майно, за адресою: [ADDRESS] , а саме: на 3-кімнатну квартиру загальною площею 62,9 кв.м., житловою - 44, 0 кв.м., реєстраційний номер 634252463101, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, закон не передбачає, тому, враховуючи приписи ч. 1, ч. 2 ст. 16 ЦК України, вимога про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не підлягає задоволенню: застосування саме такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати відновлення порушеного права в практичному аспекті, унеможливлено. У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19 (провадження № 61-13586св20). З урахуванням істотної зміни з 16 січня 2020 року і на час ухвалення даного рішення матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, суд дійшов висновку, що позивачем має бути обраний інший спосіб захисту скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, оскільки саме такий спосіб захисту прав відповідає вимогам закону та є ефективним. Щодо позовних вимог до Департаменту реєстрації Харківської міської ради суд зазначає наступне. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в його задоволенні. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 200/11374/18 (провадження № 61-17508св20) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що відповідно до змісту та характеру відносин між сторонами, спір виник з приводу порушення права власності [PERSON] на квартиру, внаслідок здійснення державної реєстрації такого права за ПАТ «Укрсоцбанк», а тому належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 20 жовтня 2021 року в справі № 509/3995/15 (провадження № 61-7070св20) зазначено, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача». Позивач [PERSON] пред`явив позов до Департаменту реєстрації Харківської міської ради про скасування запису про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості. Зміст і характер відносин між учасниками справи свідчать, що спір у справі виник між [PERSON] та особами, за яками зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно. Таким чином, Департаменту реєстрації Харківської міської ради є неналежним відповідачем у справі. Таким чином, суд доходить висновку про відмову у задоволення позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно п.2 ч.2 до ст. 141 УПК України та покладає їх на позивача, так як у задоволенні позову судом відмовлено.

Outcome: dismissed