Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

Позивачі [PERSON] , та [PERSON] 24.11.2022 року звернулись до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності, в якій просять суд: - визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частки житлової квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 26.07.1996 року за №15760; -\~визнати за\~ [PERSON] право\~власності на\~2/3\~частки житлової\~квартири [ADDRESS] ,\~на підставі\~договору купівлі-продажу\~від 26.07.1996\~року за\~№15760\~та на\~часту,\~яка належала\~ [PERSON] ,\~померлій [INFO] ,\~в порядку\~спадкування за\~законом. В обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що у відповідності до договору купівлі-продажу від 26.07.1996 року за №15760, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної власності в рівних частках квартира [ADDRESS] . Надалі, [INFO] померла співвласник вказаної квартири [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] та бабусею [PERSON] . За наслідком чого, відкрилась спадщина на майно належне спадкодавцю [PERSON] , у тому числі на частку квартири [ADDRESS] , яка становить 1/3. Позивачка [PERSON] стверджує, що вона є єдиним спадкоємцем за законом першої черги до майна померлої матері [PERSON] , після чого у встановленим законом строк звернулась приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Поведьонкової І.І. з заявою про прийняття спадщини. Однак, нотаріусом було винесено постанову від 26.05.2022 року, якою відмовлено їй [PERSON] у видачі свідоцтва про прийняття спадщини зокрема на квартиру [ADDRESS] , з підстав того, що договір купівлі-продажу від 26.07.1996 року за №15760, який підтверджує право власності на зазначену квартиру, не є нотаріально посвідченим, що суперечить чинним вимогам законодавства України. З вказаним обставин [PERSON] вказує, що вона позбавлена можливості оформити свої спадкові права на частину квартири [ADDRESS] , яка залишилась після смерті матері, а також враховуючи про повідомлені обставини нотаріусом, що вказаний договір купівлі-продажу, як правовстановлюючий документ, не належним чином підтверджує права власності в цьому майні, вона [PERSON] та [PERSON] також позбавлені можливості підтвердити на підставі цього договору своє право власності на інші частки в цьому майні. Вищевикладене, зумовило звернення позивачів до суду з даним позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Оглянувши позовну заяву, суддя дійшла до висновку про залишення заяви без руху, за наслідком чого 29.11.2022 року було постановлено відповідну ухвалу суду, якою зазначено позивачам про необхідність усунення недоліків. Ухвалою Київського\~районного суду\~міста Одеси\~від 16.12.2022\~року повернуто\~вказану позовну\~заяву позивачам,\~у зв`язку\~з не\~усуненням недоліків\~поданої заяви\~у відповідності\~до ухвали\~судді від\~29.11.2022\~року. 18.01.2023 року представником позивачів, подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 16.12.2022 року, за наслідком розгляду якої 21.03.2023 року Одеським апеляційним судом ухвалено постанову, якою ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 16.12.2022 року скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження по справі. 10.04.2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Київського районного суду міста Одеси, які у відповідності до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25.04.2023 року були передані головуючому судді по справі Калініченко Л.В. 26.04.2023 року. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 27.04.2023 року вказану позовну заяву прийнято до провадження, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 21.08.2023 року до суду від представника позивачів надійшло клопотання про витребування доказів. 26.09.2023 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу суду, якою клопотання задоволено та витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального Поведьонкової Ірини Іванівни належним чином завірену копію спадкової справи №38/2016 до майна [PERSON] , померлої [INFO] . Тієї ж дати, судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 30.01.2024 року до суду надійшли від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального Поведьонкової Ірини Іванівни на виконання ухвали суду від 26.09.2023 року витребувані судом докази. У судове засідання призначене на 07.02.2024 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином. Однак, 07.02.2024 року від представника позивачів в електронній формі надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за відсутності сторони позивачів. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом на подання відзиву не скористався. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 07.02.2024 року за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Оскільки розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи, у відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим до часткового задоволення, позов [PERSON] не підлягаючим до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що у відповідності до договору №15760 купівлі-продажу нерухомого майна від 26.07.1996 року, укладеного на Одеській товарній біржі, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] , в рівних частках. 02.08.1996 року за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в КП «ОМБТІ та РОН» зареєстровано право власності на вказану квартиру, про що свідчить відбиток штемпелю на зворотній стороні договору №15760 купівлі-продажу нерухомого майна від 26.07.1996 року, за №324-стр.135-кн-187пр. [INFO] померла співвласник вищевказаної квартири [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Внаслідок смерті особи відкривається спадщина, часом відкриття якої є день смерті такої особи (ч.1,2 ст.1220 ЦК України). Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до\~ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності з ч. 1\~ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених\~статтею 1259\~цього Кодексу. У відповідності\~до ст.\~1261\~ЦК України,\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до положень ч.ч.1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Приймаючи викладені положення законодавства та встановлені обставини, вбачається, що після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , відкрилась спадщина на належне за час життя останній майно, у тому числі на частку у квартирі [ADDRESS] . У відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої зазначені: батько [PERSON] , матір [PERSON] . 12.02.1983 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, за наслідком чого [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб за №00017671645 від 16.02.2017 року. Зазначений шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 06.03.1986 року, під час чого [PERSON] не відновлювала дошлюбне прізвище, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Також судом встановлено, що батьки [PERSON] : [PERSON] та [PERSON] 11.12.1970 року розірвали шлюб, за наслідком чого [PERSON] відновила дошлюбне прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . За наслідком чого, судом встановлено, що позивачка [PERSON] є дочкою [PERSON] , померлої [INFO] , а відтак належить до кола спадкоємців першої черги. Під час розгляду справи, судом на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 26.09.2023 року були витребувані належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи №38/2016, заведені до майна [PERSON] , померлої [INFO] . З вказаних матеріалів спадкової справи №38/2016, судом встановлено, що остання заведена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І. за наслідком звернення [PERSON] . Дослідивши матеріали спадкової справи, судом встановлено, що після смерті [PERSON] , померла [INFO] , чинних заповітів або спадкових договорів від імені останньої не значиться, з заявами про прийняття спадщини крім позивачки [PERSON] ніхто не звертався. Отже, позивачка є єдиним спадкоємцем першої черги за законом до майна [PERSON] , померлої [INFO] , яка реалізувала в межах встановленого законом шестимісячного строку дії з прийняття спадщини до майна спадкодавця, шляхом звернення з відповідною заявою до приватного нотаріуса. Однак, з наданих позивачем до позову документів вбачається, що 26.05.2022 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] , за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , з підстав того, що наданий договір №15760 купівлі-продажу нерухомого майна від 26.07.1996 року не посвідчений нотаріально, а відтак не відповідає вимогам чинного законодавства до відповідного виду договорів. Вказані обставини стали підставою для звернення позивачів до суду з даним позовом. Щодо вимоги [PERSON] про визнання права власності на частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст.\~1216,\~1217 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Спадкування здійснюється за заповітом або законом. Згідно\~ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5\~ст.1268 ЦК України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень\~ст. 317 Цивільного кодексу України,\~власникові\~\~ належать права володіння, користування та розпорядження майном. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку. Для набуття права власності в установленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Відповідно до абз.3 п.23\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, у разі відмови нотаріуса в оформленні прав на спадщину особа може звертатися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Як передбачено\~ст. 328 ЦК України,\~право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За наслідком вищевикладеного, суд вважає встановленим, що позивачка [PERSON] , будучи єдиним спадкоємцем першої черги за законом до майна [PERSON] , померлої [INFO] , за наслідком винесення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І. постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.06.2022 року, набула право на звернення до суду з даним позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку цивільного судочинства. Щодо належності померлій [PERSON] на час смерті частки у нерухомому майні - квартирі [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] , померлій [INFO] , на праві спільної власності на час смерті належала частка у квартирі [ADDRESS] , на підставі договору №15760 купівлі-продажу нерухомого майна від 26.07.1996 року, який укладено на Одеській товарній біржі. Таким чином, до правовідносин щодо належності вказаного нерухомого майна спадкодавцю підлягають застосуванню положення\~ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до\~ст. 47 ЦК УРСР\~(тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення договору 26.07.1996) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2\~ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно зі\~ст. 153 ЦК УРСР,\~договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до\~ст. 224 ЦК УРСР,\~за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до\~ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»\~(в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу 26.07.1996), біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. З наданої до суду копії договору №15760 купівлі-продажу нерухомого майна від 26.07.1996 року вбачається, що квартира продана за 866\~210\~000,00 крб., які отримані продавцем до підписання цього договору. У зазначеному договорі також міститься інформація про те, що він зареєстрований на Одеській товарній біржі за №15760 та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Доказів на підтвердження того, що зазначений договір оспорювався, визнаний недійсним або нікчемним, розірваним, до суду не надано. Отже, судом встановлено, що договір №15760 купівлі-продажу нерухомого майна від 26.07.1996 року є виконаним його сторонами, перехід права власності нерухомого майна відбувся та був укладений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення, а відтак є дійсним в силу вимог закону чинного на той час, за наслідком чого суд вважає, що договір №15760 купівлі-продажу нерухомого майна від 26.07.1996 року є дійсним та належним доказом підтвердження [PERSON] , померлій [INFO] , частки у квартирі [ADDRESS] . Також судом встановлено, що у відповідності до договору №15760 купівлі-продажу нерухомого майна від 26.07.1996 року, квартира [ADDRESS] , придбана трьома особами: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , без визначення їх часток в цьому майні, однак з зазначенням у пункті 5 цього договору, що частки його сторін є рівними. Згідно з положеннями\~ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до положень ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно з ч.1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. За наслідком викладеного, приймаючи, що у договорі №15760 купівлі-продажу нерухомого майна від 26.07.1996 року визначено, що нерухоме майно придбається покупцями в рівних частках, суд вважає обґрунтованими доводи позивачки, що квартира [ADDRESS] , належить: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в рівних частках, а відтак частка [PERSON] , померлої [INFO] в цьому майні становить 1/3, яка входить до складової спадщини після її смерті. Судом приймається, що у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. \~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до\~статті 89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При вище встановлених обставинах в цілому, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права, виходячи із характеру спірних правовідносин, наявність факту та належних доказів набуття спадкодавцем за час життя у власність частки нерухомого майна, що становить спадкове майно, суд вважає, що право позивача підлягає захисту, а позовні вимоги [PERSON] в даній частині вимог задоволенню, шляхом визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на нерухоме майно 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Щодо позовних вимог [PERSON] та [PERSON] права власності на належні їм частки у квартирі [ADDRESS] , на підставі договору №15760 купівлі-продажу нерухомого майна від 26.07.1996 року, який не є нотаріально посвідченим, та це право не визнається виходячи з постанови приватного нотаріуса, суд зазначає наступне. Згідно зі\~ст. 392 ЦК України,\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Разом з тим, відповідно до висновків, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №522/1029/18, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку в порядку\~ст. 392 ЦК України\~є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Аналогічна правова позиція викладена у висновках Верховного Суду у постановах від 02.05.2018 р. у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 р. у справі № 904/8186/17, від 11.04.2019 р. у справі № 910/8880/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 р. у справі № 916/1608/18. Приймаючи вищевикладене, суд зазначає, що позивачами в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодних доказів на підтвердження не визнання або оспорювання їх права власності на частки у квартирі [ADDRESS] , яке в свою чергу є зареєстрованим за ними на підставі договору №15760 купівлі-продажу нерухомого майна від 26.07.1996 року, за наслідком чого вимоги позивачів в цій частині є необґрунтованими та не підлягають до задоволенню. Крім того, суд зазначає, що із урахуванням вищенаведених положень закону, а також виходячи із встановлених судом обставин, що договір №15760 купівлі-продажу нерухомого майна від 26.07.1996 року є належним доказом набуття померлою права власності на спірне нерухоме майно, відповідав вимогам чинного законодавства станом на момент його укладення, однак наразі не відповідає положенням чинного законодавства в частині нотаріально посвідченої форми, у зв`язку з чим суд вважає, що позивачами не вірно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, а належним способом захисту є звернення до суду з позовом про визнання відповідного договору дійсним. Ухвалюючи рішення суду, судом враховується, що відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За наслідком вищевикладеного, приймаючи усі обставини в сукупності, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню в частині вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в решті у задоволенні вимог [PERSON] та [PERSON] слід відмовити.

Outcome: approved