Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини та визначення місця її проживання. В позові вказує, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] . Від цих відносин у них народилась донька - [PERSON] [INFO] . З дня народження донька проживала разом з нею, за адресою її місця реєстрації, а саме [ADDRESS] . Фактично, з цього часу дитина, проживає разом з нею та повністю знаходиться на її утриманні. Відповідач належної участі в утриманні доньки не бере. З відповідачем вона не проживає разом вже десять років. З того ж часу він взагалі не спілкується з донькою, не цікавиться її розвитком, здоров`ям, не бере участі у матеріальному утриманні дитини. Враховуючи факт самостійного виховання та утримання своєї доньки, вона звернулась із відповідною заявою до Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітету Чернівецької міської ради. За наслідками розгляду поданої нею заяви та враховуючи рівні права батька та матері на проживання з дитиною та їх виховання, вік дитини, прихильність малолітньої до матері, ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, та інші обставини, що мають істотне значення, 11.04.2023р. виконавчим комітетом Чернівецької міської ради, як органом опіки та піклування, ухвалено рішення за №211/8, яким вирішено надати суду висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] із матір`ю [PERSON] , не порушуючи право батька [PERSON] на участь у вихованні дитини. Висновком органу опіки та піклування «Про доцільність визначення місця проживання дитини» від 17.04.2023р. за №01/02-24/879 встановлено, що батько [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , на даний час за місцем реєстрації не проживає, оскільки перебуває за межами України в Іспанії. В заяві, поданій до Служби у справах дітей Чернівецької міської ради зазначає, що не чинить перешкод в тому, щоб донька проживала з матір`ю за адресою її проживання, проте вважає розгляд цього питання передчасним З врахуванням викладених обставин просить суд встановити факт, що вона самостійно виховує та утримує неповнолітню доньку [PERSON] . Визначити місце проживання [PERSON] [INFO] , разом з своєю матір`ю [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] . Представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в позові з підстав його недоведеності. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та надали пояснення аналогічні позовній заяві, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, а саме в частині визначення місця проживання неповнолітньої доньки не заперечує, щодо задоволення даної вимоги, оскільки дійсно неповнолітня [PERSON] проживає разом з своєю матір`ю. Щодо позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини заперечує з підстав викладених у відзиві на позов. Також зазначила, що між її довірителем, а саме [PERSON] та позивачем була усна домовленість, що [PERSON] надаватиме на утримання доньки щомісячно по 50 євро. Просила суд в задоволенні даної позовної вимоги відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності. При ухваленні рішення просить суд врахувати інтереси неповнолітньої дитини. Суд заслухавши доводи сторін, вважає, що позовна вимога [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Судом встановлено, що від спільного проживання у сторін [INFO] народилась донька [PERSON] /а.с.11/. Як видно з довідки за №487216 від 14.02.2023 року неповнолітня [PERSON] з дня народження проживає з своєю матір`ю [PERSON] , за адресою [ADDRESS] /а.с.12/. Згідно акту оцінки потреб сім`ї за №170/01-07 від 16.03.2023 року, а також згідно висновку оцінки потреб сім`ї, малолітня [PERSON] проживає в задовільних умовах, складні життєві обставини відсутні /а.с.35-39/ . З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Згідно довідки за №9 від 14.02.2023 року видана КНП «Чернівецький обласний перинатальний центр» [PERSON] працює в даному закладі на посаді акушер жіночої консультації з 14.04.2001 року по теперішній час /а.с.17/. Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» [PERSON] станом на 15.02.2023 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває /а.с.20/. Як вбачається з сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду за №046365 та згідно медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів наркологічних та психіатричних протипоказань не виявлено /а.с.21,22/. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 17.04.2023 року за №01/02-24/879, що затверджений рішенням виконавчого комітету ЧМР вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] із матір`ю [PERSON] , не порушуючи право батька [PERSON] на участь у вихованні дитини /а.с.40-43/. Також в даному Висновку встановлено, що батько [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , на даний час за місцем реєстрації не проживає, оскільки перебуває за межами України в Іспанії. В заяві, поданій до Служби у справах дітей Чернівецької міської ради зазначає, що не чинить перешкод в тому, щоб донька проживала з матір`ю за адресою її проживання, проте вважає розгляд цього питання передчасним. Враховуючи викладене, виходячи з інтересів малолітньої дитини, добросовісне виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, чи негативно б впливали на її виховання чи розвиток, а також визнання позову, що не суперечить закону та інтересам сторін, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини. Щодо позовної вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини, суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надала суду докази на підтвердження своїх доводів щодо заявленої вимоги. Як вище встановлено судом, від спільного проживання у сторін [INFO] народилась донька [PERSON] /а.с.11/. Неповнолітня [PERSON] з дня народження проживає з своєю матір`ю [PERSON] , за адресою [ADDRESS] /а.с.12/. Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України). Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст. 150-151 СК України. Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 30) при цьому відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. З цього слідує, що підставою встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини матір`ю, необхідно встановити юридичний факт, або декілька, в силу яких обсяг прав батька обмежується або припиняється. Позивач в позові зазначає, що з відповідачем вона не проживає разом вже десять років. З того ж часу останній взагалі не спілкується з донькою, не цікавиться її розвитком, здоров`ям, не бере участі у матеріальному утриманні дитини. Такі твердження в силу ст. 141 СК України, суд розцінює критично, оскільки, проживання батьків (позивача та відповідача) окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини Більш того, як встановлено судом згідно пояснень в судовому засіданні представника відповідача, між батьком [PERSON] та матір`ю [PERSON] була усна домовленість, що [PERSON] надаватиме на утримання доньки щомісячно по 50 євро, з чого слідує, що батько також приймає участь в утриманні малолітньої доньки. Також факт даної домовленості, щодо утримання доньки підтверджується відповідними платіжними документами, а також перепискою в програмі «Вайбер» між батьками малолітньої дитини /а.с.75-102,112-116/. Разом з тим, позивач та його представник не надали суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої, батько умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу. Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (постанова Верховного Суду від 10.04.2020 у справі № 522/22023/16-ц). При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (постанова Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив перед судом питання про їх витребування. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на те, що позивач та її представник належними та допустимими доказами не довели, що [PERSON] самостійно виховує та утримує малолітню [PERSON] , суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд звертає увагу, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц). Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов задоволено частково, тому підлягають стягненню з відповідача витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 1073грн. 60коп. На підставі наведеного та

Outcome: partial