Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

У жовтні 2023 року позивач через свого представника звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що [INFO] померла [PERSON] та після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, яке остання, згідно складеного нею 13.08.2013 року заповіту після своєї смерті заповідала йому. Так, з метою прийняття спадщини позивач звернувся в органи нотаріату із відповідною заявою та на підтвердження належності спадкодавцю нерухомого майна надав нотаріусу відповідні правовстановлюючі документи, зокрема Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №82316535, виданий 14 березня 2017 року Державним реєстратором Чернівецької міської ради відповідно до якого [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності земельна ділянка за адресою [ADDRESS] площею 0,0776 га, кадастровий номер: 7310136600:31:002:0220, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Разом з тим, розмір частки кожного із співвласників вказаної земельної ділянки не визначений, а тому постановою приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Паленчук Л.М. №29/02-14 від 01 серпня 2023 року було відмовлено йому у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на відповідну частку земельної ділянки. Наведені обставини позбавляють його можливості оформити право на спадщину, що зумовило необхідність звернення до суду з даним позовом. Вказував на те, що на підставі рішення Чернівецької міської ради від 24.01.2017 року №547 спірна земельна ділянка була передана у спільну сумісну власність спадкодавцю [PERSON] та відповідачам для будівництва і обслуговування житлового будинку, при цьому будь-яка домовленість щодо розміру часток у праві спільної сумісної власності на зазначену земельну ділянку між співвласниками відсутня, у зв`язку з чим, з урахуванням положень ст. 89 ЗК України, такі частки є рівними та становлять по 1/10 ідеальній частці за кожним із співвласників. Оскільки у зв`язку із смертю спадкодавця її правосуб`єктність припинилась, а тому визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності за померлим не ґрунтується на вимогам закону, що зумовило необхідність звернення до суду із вимогою про визнання права власності в порядку спадкування, оскільки в інший спосіб він не може захистити свої спадкові права. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми права, просив визнати за ним право власності на 1/10 частину земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , площею 0,0776 га, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . В судове засідання позивач не з`явився, в його інтересах діяла представник, яка направила до суду заяву в якій позов підтримала, просила задовольнити та не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Справа слухалась у відсутності відповідачів, які не з`явились в судове засідання незважаючи на те, що вважаються належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи за адресою їх зареєстрованого місця проживання. Відомості про зареєстроване місце проживання відповідачів були отриманні судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України. Про причини своєї неявки відповідачі суд не повідомили і не подали відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. Крім того, зі змістом процесуальних рішень у даній справі сторони могли знайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою http://reyestr.court.gov.ua/ , а також інформація щодо даної справи розміщується на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за наступною веб-адресою сторінки: http://ptr.cv.court.gov.ua/sud2408/, де в розділі «Громадянам» містяться відомості щодо стадії розгляду та дати призначення судових засідань у даній справі, про що також сторонам було повідомлено в ухвалі про відкриття провадження по справі. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. У своїй постанові від 29 січня 2020 року у справі № 5015/1763/12 Верховний Суд вказав на те, що сам факт неотримання стороною справи кореспонденції, якою суд, з дотриманням вимог процесуального закону, надсилав судові повістки за належною адресою, самостійно зазначеною стороною у справі, та яка повернулася в суд у зв`язку з неотриманням адресатом, не може вважатися неналежним повідомленням сторони про час та місце судового розгляду, оскільки зумовлена не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили та не направили відзиву, а представник позивача не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідачів, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. За змістом позиції Верховного Суду, сформованої у справі від 01.10.2020 №361/8331/18, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Частиною 3 статті 89 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Відповідно до ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Так, судом вставнолено, що п. 1.1 рішення Чернівецької міської ради від 24.01.2017 року № 547 передано [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , площею 0,0776 га (кадастровий номер 7310136600:31:002:0220) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка) код 02.01 (обслуговування існуючого житлового будинку). Наведене підтверджується копією вказаного рішення органу місцевого самоврядування, а також копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а/с 15, 16, 18). Загальновідомим є факт, що у 2017 році [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно із ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власності двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.369 ЦК). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містяться у ст. 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності відповідно до якої у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. За змістом ст. 89 Земельного кодексу України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Крім того, згідно із п. г ч. 1 ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду. Відповідно до ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом визнання прав. Так, судом встановлено, що 13 серпня 2013 року Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою за реєстровим №4-1048 було посвідчено заповіт відповідно до якого [PERSON] заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті позивачу [PERSON] (а/с 14). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/с 58). Згідно ст.ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. За змістом ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною ч. 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Так, судом встановлено, що позивач 12.01.2023 року звернувся до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Паленчук Л.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а/с 57). Ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 20.11.2023 року в рамках судового розгляду вказаного спору витребувано у приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Паленчук Л.М. належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи №1/2023 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . З матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що нотаріусом встановлено відсутність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку згідно ст. 1241 ЦК України. Отже, встановлено, що позивач своєчасно звернувся в органи нотаріату із заявою про прийняття спадщини за заповітом, натомість постановою приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Паленчук Л.М. №29/02-14 від 01 серпня 2023 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на відповідну частку земельної ділянки, земельну ділянку площею 0,0776 га, кадастровий номер якої 7310136600:31:002:0220, що надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а/с 71). У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 28 липня 2021 року у справі №346/5216 /18 (провадження № 61-3050cB21). Таким чином, позивачем вірно обрано спосіб судового захисту шляхом визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що відповідно до частин першої, другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Також, згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15). Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, може визначатися, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток на нерухоме майно відповідно до статті 88 ЗК України або в судовому порядку. Таким чином, земельна ділянка, яка знаходиться під будинком та її частка, яка необхідна для обслуговування будинку є власністю особи яка має право на виділ цієї частини земельної ділянки відповідно до вимог статті 120 ЗК України та статей 183, 364, 367 ЦК України. З системного аналізу вище наведеного вбачається, що правило пропорційності розміру частки в будинковолодінні частці земельної ділянки, яка використовується для його обслуговування застосовується також і до випадків коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка була надана сторонам у спільну сумісну власність саме для для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, натомість будь-які відомості про те, що такий будинок знаходиться на спірній земельній ділянці та про розмір часток співвласників відповідного будинку матеріали справи не містять, при цьому спір вирішується судом в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у ній доказів, поданих позивачем. Згідно ч.4 ст.36 ЗК України, співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Відповідно до положень ст.89 ЗК України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності злійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Так, матеріали справи не містять відомостей про наявність відповідного письмового та нотаріально посвідченого договору між співвласниками про визначення розмір часток, а тому суд приходить до висновку, що їх частки рівні та складають по 1/10 частці за кожним співвласником. Таким чином, позивач, як спадкоємець покійної [PERSON] на підставі складеного нею заповіту успадкував належну їй 1/10 ідеальну частку земельної ділянки за адресою [ADDRESS] площею 0,0776 га, кадастровий номер: 7310136600:31:002:0220, вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, проте реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право власності на спадщину не зміг, у зв`язку з відмовою нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій. Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що вказані у постанові нотаріуса підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій не впливають на можливість поновлення порушеного права позивача, як спадкоємця, в судовому порядку, шляхом визнання за ним права власності на вказане спадкове майно. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved