Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

09.10.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соболєва В.Л. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачкою зазначено, що 02.08.2019 року нею було видано довіреність на ім`я [PERSON] на право продажу чи передачі в іпотеку від її імені належної їй же на праві приватної власності квартири [ADDRESS] . 13.01.2020 року між [PERSON] від імені якої на підставі довіреності діяв [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 6. Відповідно до п. 2.1. зазначеного вище договору купівлі-продажу квартири, за домовленістю сторін, продаж квартири вчиняється за суму у розмірі 6 524 792, 00 грн., які продавець одержав у повному обсязі від покупця до підписання цього договору. Однак, договір купівлі-продажу, укладений 13.01.2020 року між [PERSON] від імені якої на підставі довіреності діяв [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 6, на її думку, є недійсним, з наступних підстав. Так, 16.01.2019 року між [PERSON] , як позикодавцем та [PERSON] , як позичальником було укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші в сумі 7 323 368, 00 грн., що на день укладення договору еквівалентно 260 000, 00 доларів США. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 74. Цього ж дня, 16.01.2019 року між [PERSON] , як іпотеко держателем та [PERSON] , як іпотекодавцем укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.1. договору іпотеки, цей договір забезпечує виконання іпотекодавцем зобов`язання, що випливає з укладеного між іпотекодавцем та іпотеко держателем договору позики від 16.01.2019 року та додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені в майбутньому. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 76. [PERSON] запропонувала укласти договір купівлі-продажу та за рахунок набуття у власність квартири [PERSON] скасувати договори позики та іпотеки від 16.01.2019 року. Відповідно, ніяких коштів, як визначено п. 2.1. оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] від [PERSON] не отримувала. Однак, після укладення договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] борг [PERSON] перед нею не скасувала. Крім того, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л. посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири вчинено з рядом порушень, оскільки на час посвідчення зазначеного договору [PERSON] перебувала в Єдиному реєстрі боржників, що унеможливлює вчинення нотаріальної дії, а також квартира, що є предметом договору перебувала в іпотеці, тобто під забороною відчуження. Відтак, зазначений договір, на думку позивачки, є фіктивним. Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 13.01.2020 року між [PERSON] від імені якої на підставі довіреності діяв [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 6 та визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . 08.02.2021 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г., після усунення недоліків, постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі. 14.03.2022 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про витребування доказів. 03.10.2023 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 31.01.2024 року сторони та третя особа відсутні. Представник позивачка подав заяву про розгляд справи за його та [PERSON] відсутності, зазначивши, що заявлені позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просили позов задовольнити. Представник відповідачки подав заяву про розгляд справи за його та [PERSON] відсутності, зазначивши, що заявлені позовні вимоги не визнають, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соболєва В.Л. у судовому засіданні відсутня, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталася, письмових пояснень, на адресу суду, не направляла. Врахувавши думку учасників судового розгляду справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 02.08.2019 року [PERSON] було видано довіреність на ім`я [PERSON] на право продажу чи передачі в іпотеку від її імені належної їй же на праві приватної власності квартири [ADDRESS] . 13.01.2020 року між [PERSON] від імені якої на підставі довіреності діяв [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 6. Відповідно до п. 2.1. зазначеного вище договору купівлі-продажу квартири, за домовленістю сторін, продаж квартири вчиняється за суму у розмірі 6 524 792, 00 грн., які продавець одержав у повному обсязі від покупця до підписання цього договору. Позивачка зазначає, що договір купівлі-продажу, укладений 13.01.2020 року між [PERSON] від імені якої на підставі довіреності діяв [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 6, на її думку є недійсним у зв`язку з його фіктивністю. Так, 16.01.2019 року між [PERSON] , як позикодавцем та [PERSON] , як позичальником було укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші в сумі 7 323 368, 00 грн., що на день укладення договору еквівалентно 260 000, 00 доларів США. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 74. Цього ж дня, 16.01.2019 року між [PERSON] , як іпотеко держателем та [PERSON] , як іпотекодавцем укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.1. договору іпотеки, цей договір забезпечує виконання іпотекодавцем зобов`язання, що випливає з укладеного між іпотекодавцем та іпотеко держателем договору позики від 16.01.2019 року та додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені в майбутньому. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 76. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначає, що [PERSON] запропонувала укласти договір купівлі-продажу та за рахунок набуття у власність квартири [PERSON] скасувати договори позики та іпотеки від 16.01.2019 року. Відповідно, ніяких коштів, як визначено п. 2.1. оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] від [PERSON] не отримувала. Однак, після укладення договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] борг [PERSON] перед нею не скасувала. Крім того, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л. посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири вчинено з рядом порушень, оскільки на час посвідчення зазначеного договору [PERSON] перебувала в Єдиному реєстрі боржників, що унеможливлює вчинення нотаріальної дії, а також квартира, що є предметом договору перебувала в іпотеці, тобто під забороною відчуження. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України). Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до правил ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Правилами статті 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14.02.2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08.02.2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 31.03.2021 року у справі № 201/2832/19 (провадження № 61-14079св20). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13.03.2019 року в справі № 757/12646/16, від 28.02.2018 року у справі № 909/330/16, від 01.11.2018 року в справі № 910/18436/16, від 31.03.2021 року у справі № 201/2832/19 (провадження № 61-14079св20). Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. За правилами ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін ; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом ; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій ; суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 77, ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідачка у справі, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, відзиву на позов не подала, лише її представник зазначив у заяві про розгляд справи за його та [PERSON] відсутності про невизнання позовних вимог, однак не вказавши з яких правових підстав вони не визнають позов та просять відмовити у його задоволенні. Вивчивши матеріали справи та зазначені позивачкою підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, визнання за [PERSON] права власності на спірну квартиру на підставі ст. 234 ЦК України, так як при укладенні договору купівлі-продажу квартири воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, на момент укладення договору у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). З огляду на вище викладене, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соболєва В.Л. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності, підлягають задоволенню судом. За правилами ст. 141 ЦПК України, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved