Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

Представеник АТ «Універсал банк» звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення, зважаючи на наступне. Між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір №054-2008-249 про надання кредиту в розмірі 100 600,00 доларів США, строком до 10.02.2008 на придбання квартири [ADDRESS] . 14.02.2008 між позивачем та [PERSON] укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язання в іпотеку банку, було передано двокімнатну квартиру, загальною площею 43,50 кв. м., житловою площею 28,20 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку із невиконанням [PERSON] належним чином своїх зобов`язань по кредитному договору, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості з останнього. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі №2610/29254/2012 стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 108 011, 97 доларів США, що за курсом НБУ становить 863 339 грн. 69 коп. 14.07.2019 Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] заборгованості. В рамках виконавчого провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №2610/29254/2012 було описано та арештовано майно - квартиру [ADDRESS] , з метою проведення процедури її реалізації. Оскільки електронні торги не відбулись, 02.10.2019 було проведено державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за позивачем АТ «Універсал банк». Позивачем отримало інформацію про реєстрацію місця проживання у вказаній квартирі відповідача [PERSON] . Крім цього, з метою з`ясування фактично проживаючих осіб в квартирі було здійснено виїзд за вказаною адресою та встановлено, що 10.02.2022 двері зачинені, на неодноразові дзвінки ніхто так і не відчинив двері. В серпні 2022 року позивачам було направлено вимогу відповідачам по справі про добровільне виселення з власності банку - квартири [ADDRESS] та усунення перешкод у користуванні власністю у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуття права власності. Оскільки на вимоги про добровільне виселення з зазначеної квартири відповідачі не реагують, представник позивача і звернувся до суду з даним позоовом. Провадження у справі відкрито 06.02.2023 року відповідно до ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, як свідчать матеріали позову просить розглядати справу за його вдсутності. Не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі в судове засідання не з`явились, заяв та клопотань від них в адресу суду не надходило. Правом на подачу відзиву відповідачі також не скористались. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. ст. 223,280 ЦПК України, за відсутності заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши наявні в справі докази, та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Встановлено, що між Акціонерним товариством «Універсал банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №054-2008-249 про надання кредиту в розмірі 100 600,00 доларів США, строком до 10.02.2038 на придбання квартири [ADDRESS] зі сплатою 11,95% річних (копія наявна в матеріалах справи). 14.02.2008 між Акціонерним товариством «Універсал банк» та [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язання було укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язання іпотеку банку, було передано предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 43,50 кв. м., житловою площею 28,20 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (копія наявна в матеріалах справи). У зв`язку із невиконанням [PERSON] належним чином своїх зобов`язань по кредитному договору, Акціонерне товариство «Універсал банк» звернулось з позовом до суду про стягнення заборгованості по кредитному договору з [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.02.2013 у справі №2610/29254/2012 стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 108 011, 97 доларів США, що за курсом НБУ становить 863 339 грн. 69 коп. (копія наявна в матеріалах справи). 14.07.2019 Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] заборгованості. Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. відкрито виконавче провадження [NUMBER]. В рамках виконавчого провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №2610/29254/2012 було здійснено опис та арештовано майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , з метою проведення процедури її реалізації та складено Акт (копія наявна в матеріалах справи). Під час примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва, приватним виконавцем в рамках виконавчого провадження [NUMBER] квартиру [ADDRESS] а виставлена на торги, але торги не відбулись у зв`язку відсутністю цінової пропозиції від жодного учасника. АТ «Універсал Банк» виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, 07.10.2019 приватним нотаріусом Апатенко М.А. видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] яка підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зареєстровано в реєстрі за №1340 (копія наявна в матеріалах справи). Реєстрація права власності на вказану квартиру за АТ «Універсал Банк» підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.10.2019. Письмову вимогу АТ «Універсал Банк» про добровільне виселення від 22.08.2022 відповідачі залишили поза увагою. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно,- це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України. Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). З матеріалів справи вбачається кредит був наданий [PERSON] саме на придбання квартири [ADDRESS] , виселення з якої є предметом спору. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Позивачем доведено правомірність виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] , яка була придбана [PERSON] за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою вказаного житлового приміщення. Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставини, на які він посилається, є підстави для виселення [PERSON] , з приміщення квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. З іншого боку суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині виселення [PERSON] , [PERSON] , зважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що зазначені відповідачі проживають в спірній квартирі та зважаючи на те, що в розумінні положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial