Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила шлюб між подружжям розірвати, визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за місцем проживання матері та стягнути з відповідача аліменти на їх утримання по 10000 грн. щомісячно га кожну дитину. В обґрунтування заявленого посилається на те, що спільне подружнє життя між позивачкою та відповідачем не склалося, шлюбні відносини між ними фактично припинені, шлюб існує формально. Зазначає, що у подружжя народилися сини, які проживають з нею, в будинку її батьків, вихованням та розвитком займається позивачка. Зазначає, що відповідач матеріально забезпечений, є фізично особою-підприємцем, займається продажем та ремонтом мобільних телефоні, має автомобіль, проживає у їх спільному будинку, що знаходиться в престижному районі міста. Позивачка в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги. Відповідач, в свою чергу, заперечив щодо визначення місця проживання дітей з матір`ю, так як спору між батьками немає, щодо стягнення аліментів, то відповідач визнав позов частково, зазначив, що має можливість сплачувати на утримання дітей по 5000 грн., проти розірвання шлюбу не заперечував. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 25.03.2017 Ужгородським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Закарпатській області зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що у книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №158. Прізвище після одруження: [PERSON] , дружини - [PERSON] . Зазначене підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . У даному шлюбі у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження Серія [NUMBER] ) та син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження Серія [NUMBER] ). За твердженням позивачки, висловленому у позовній заяві, яке не заперечується відповідачем, спільне життя між подружжям не склалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, шлюб існує формально, сторони проживають окремо. Відповідно до положень ст. ст. 24, 56 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася і подальше збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а відтак суд приходить до висновку про задоволення позову в частині розірвання шлюбу. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. При цьому суд враховує визнання позову відповідачем в цій частині. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Приписами ст. 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із частинами 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що висновок має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. У Декларації прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6), встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до приписів с. 3 Конвенції ООН про права дитини (конвенцію ратифіковано Постановою ВР № 789-ХІІ (798-12) від 27.02.1991 р. дата підписання Україною: 21 лютого 1990 року, набуття чинності для України: 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. 04.12.2023 до суду надійшов висновок орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 01.12.2023 №915/18/02-14, за яким вищевказаним органом встановлено, що доцільним буде визначення місця проживання малолітніх дітей разом з їх матір`ю. Окрім цього у вказаному висновку визначено, що мати дітей гр. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та фактично проживає у власному приватному будинку за адресою: [ADDRESS] . За цією ж адресою проживає та зареєстрований її старший син [PERSON] , [INFO] , проживає без реєстрації її молодший син [PERSON] , [INFO] , а також проживають та зареєстровані її батьки - гр. [PERSON] , [INFO] , та гр. [PERSON] , [INFO] . Все це підтверджується Актом обстеження умов проживання від 15.11.2023 року та Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання. Мати дітей є одноосібним власником приватного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.05.2011 та Витягу про державну реєстрацію прав від 19.05.2011. Акт обстеження від 15.11.2023 складений за результатами обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , вказує на те, що умови проживання в приватному будинку з прибудинковою територією - добрі. Помешкання складається з п`яти житлових кімнат, кухні, коридору та ванної кімнати. В будинку є всі комунальні зручності (світло, вода, газ) та автономне опалення. Житло облаштовано меблями та побутовою технікою. Для виховання та розвитку дітей в будинку створено належні умови. В хлопчиків є окремі спальні місця, ігрова зона, стіл для навчання, шкільне приладдя, одяг та взуття, продукти харчування. Стосунки між мамою та дітьми - доброзичливі. Під час обстеження умов проживання проведено бесіду з мамою дітей та з`ясовано, що вона виявила бажання визначити місце проживання дітей разом з собою. Мама належним чином виконує батьківські обов`язки. Малолітній [PERSON] відвідував старшу дошкільну групу Ужгородської початкової школи «Пролісок», що підтверджується копією довідки від 30.08.2022 № 01.1-24/319. Наразі дитина навчається в 1-А класі Ужгородської початкової школи «Пролісок», що підтверджується відповідною довідкою від 04.10.2023 № 01.1-24/226. Батько дітей гр. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Він являється фізичною особою-підприємцем, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Батько малолітніх притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства психологічного характеру, що підтверджується постановою Ужгородського міськрайонного суду від 14.09.2022 по справі №308/11427/22. Згідно з постанови суду він вчинив сварку зі своєю дружиною в ході якої ображав її та погрожував фізичною розправою. Питання надання висновку стосовно визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Ужгородського міськвиконкому 21.11.2023. На засіданні комісії були присутні обоє батьків малолітніх. Батько зазначив, що він не заперечує проти визначення місця проживання дітей з їх матір`ю. Мати повідомила членів комісії, що батько намагається маніпулювати дітьми у своїх інтересах. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дітей з матір`ю, суд приймає до уваги вищевказаний висновок органу опіки та піклування, а також враховує, що після розірвання шлюбу між сторонами діти фактично залишилися проживати з матір`ю, з огляду на малолітній вік дітей, враховуючи якнайкращі інтереси дітей, а також те, що відповідач проявив індиферентне ставлення до цього питання, суд визначає місце проживання таких з матір`ю. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч. 2 ст. 141 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Частиною 2 цієї статті регламентовано, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказаний розмір є гарантованим. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] є фізичною особою-підприємцем. Суд приймає до уваги те, що малолітні діти проживають з позивачкою у будинковолодінні її батьків, що потребує матеріальних витрат, зокрема на придбання дітям продуктів харчування, одягу, іграшок, ліків, засобів особистої гігієни тощо, оплати гуртків та навчальних закладів, розваг тощо, з огляду на часткове визнання позову відповідачем, а також того, що судом документально не встановлено наявність у відповідача інших утриманців, незадовільного стану здоров`я чи скрутного матеріального становища такого, суд вважає, щ позов в цій частині також підлягає до часткового задоволення, а саме стягнення з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання їх спільних дітей у твердій грошовій сумі 7500 грн. на кожну дитину щомісячно. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. На підставі вказаної пільги позивачка звільнена від сплати судового збору. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. З врахуванням того, що позивачкою при зверненні до суду із позовом в частині стягнення аліментів судовий збір не сплачувався відповідно до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», враховуючи задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути суму у 1073, 60 грн. з відповідача на користь держави, а суму судового збору у 2147, 20 грн., сплаченого позивачкою за позовну вимогу про розірвання шлюбу й визначення місця проживання дітей, з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved