Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

17.05.2023 представник позивача - адвокат Ступнік С.В. звернувся до Гребінківського районного суду Полтавської області з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у сумі 11 800,00 доларів США, 310 000,00 гривень основного боргу, 3 618,00 гривень річних, 10 026,15 гривень інфляційних втрат та 25 000,00 гривень моральної шкоди, а також суму судових витрат. В обґрунтування позову вказує, що між позивачем та відповідачем влітку 2022 року було досягнуто домовленості щодо надання грошових коштів у позику в сумі 20 000 доларів США строком до 23.12.2022 року. На виконання досягнутих домовленостей у червні 2022 року позивачем було передано відповідачу грошові кошти в сумі 11 800 доларів США (за ринковим курсом - 37,65 грн./1USD - 444 270,00 грн.), що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою. Крім того, відповідачу у липні 2022 року також було передано решту коштів гривнями - в сумі 310 000 грн. Зазначає, що станом ні на дату встановлену договором, ні на дату подання позову, борг не повернуто, відповідач продовжує користуватись позиченими коштами та має неприпинений обов`язок щодо сплати боргу. Борг відповідача перед позивачем станом на день звернення до суду становить 11 800 доларів США (444 270,00 грн.) та 310 000 грн. в національній валюті. Крім того, відповідач просить суд стягнути з відповідача річні за період з 24.12.2022 року по 15.05.2023 року та інфляційні втрати щодо гривневої частини боргу, що складають 3 618,00 грн. та 10 026,15 грн. відповідно. Також, відповідач вказує, що через неправомірні дії відповідача, які полягають у неповерненні значної суми коштів, позивач втратив нормальні життєві зв`язки, оскільки не міг реалізувати власні сімейні плани, отже діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 25 000,00 грн. На підставі викладеного, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Разом з позовною заявою, представником позивача було подано заяву про забезпечення позову. (а.с.15-27). 17.05.2023 року ухвалою Гребінківського районного суду Полтавської області заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Ступнік Сергія Васильовича, про забезпечення позову, задоволено. Заборонено відчуження житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві приватної власності [PERSON] , до розгляду по суті справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та моральної шкоди. (а.с.29-33). 22.05.2023 року від Гребінківського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшло повідомлення від 19.05.2023 року про повернення виконавчого документу стягувача без прийняття до виконання на підставі п.2 ч. 3 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження». (а.с.38,39). 26 травня 2023 року до суду надійшла відповідь Відділу ведення реєстру територіальної громади та реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Гребінківської міської ради, згідно якої встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с.43). Ухвалою Гребінківського районного суду Полтавської області від 29.05.2023 року відкрито спрощене позовне провадження за вищевказаною позовною заявою і призначено судове засідання на 21 червня 2023 року о 09-00 год. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву.(а.с.44,45). 21.06.2023 року до судового засідання на електронну пошту суду представником відповідача адвокатом Замулою Іваном Анатолійовичем надіслано заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, просив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. (а.с.50-53). 21.06.2023 року постановлено ухвалу суду, якою заяву представника відповідача адвоката Замули І.А. про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, задоволено. Цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та моральної шкоди призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. (а.с.58-60). 27.06.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві вказує, що відповідач не погоджується з позовною заявою і надає наступні аргументи. Вказує, шо в позовній заяві зазначається, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] влітку нібито було досягнуто домовленостей щодо надання в позику грошових коштів в сумі 20 000 доларів США строком до 23.12.2022 року. На виконання домовленості в червні 2022 року позивачем було передано відповідачу грошові кошти в сумі 11 800 доларів США. Крім того, відповідачу у липні 2022 року було передано решту коштів в гривнях в сумі 310 000 грн. З вказаним твердженням позивача відповідач не погоджується оскільки ніякої домовленості про позику між ним та відповідачем на суму 20 000 доларів США ніколи не було. Позивач в позовній заяві визнає та стверджує, що між ним та відповідачем було укладено саме договір позики та посилається на ст. 1047 ЦК України, відповідно до змісту якої договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто, усвідомлюючи, що договір позики укладається у письмовій формі не додаючи жодних доказів суду з цього приводу, позивач стверджує, що в липні 2022 року (визначаючи таку дату самостійно на власний розсуд) передав грошові кошти у сумі 310 000 грн., при цьому ні письмового договору позики ні письмової розписки не додає. Відповідач стверджує, що позивач не може надати будь яких доказів на предмет надання позики в сумі 310 000 грн., оскільки така позика відповідачу не надавалась взагалі, тобто відповідач грошей у сумі 310 000 грн. від позивача не отримував і обов`язку їх повертати не має. Крім того, відповідач вважає, що позивач намагається в судовому порядку стягнути з нього 310 000 грн. не існуючого боргу незаконно, також має намір стягнути інфляційні витрати та три відсотки річних за весь час прострочення. При цьому час прострочення позивач також визначає на власний розсуд. Зазначає, що враховуючи те, що відповідач не отримував від позивача грошові кошти у сумі 310 000 грн., тому в розумінні ст. 510 ЦК України не вважається боржником. Вказує, що на підтвердження нібито укладеного договору позики з відповідачем разом з позовною заявою позивачем додано копію розписки без ідентифікуючих ознак. Відповідач вважає, що із змісту розписки не вбачається отримання ним від позивача грошових коштів саме в борг. В розписці повинні бути умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, дати отримання коштів, місце отримання коштів, всупереч зазначеному розписка таких відомостей не містить. Також, просив суд відмовити позивачу в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, з огляду на те, що позивачем не додано будь-яких доказів про завдання йому моральної шкоди. (а.с.68-77). Ухвалою Гребінківського районного суду Полтавської області від 04.12.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. (а.с.110,111). В судовому засіданні 23.01.2024 року представник позивача - адвокат Сткпнік С.В. підтримав заявлений позов, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] під час надання своїх пояснень визнав позов частково, підтвердив, що дійсно брав у позивача грошові кошти в сумі 11800,00 доларів США, про що власноруч склав розписку, які не повернув у визначений строк. Перед судовими дебатами, суд оголосив перерву до 01.02.2024 року. 01.02.2024 року в судове засідання позивач та його представник адвокат Ступнік С.В., не з`явились, від представника позивача засобами електронної пошти надіслано заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі В судове засідання відповідач та його представник адвокат Замула І.А., не з`явились. Відповідач через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав частково в частині позики грошових коштів у сумі 11 800 доларів США за борговою розпискою, в іншій частині позовних вимог просив відмовити за не доведеністю. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 247 ЦПК України суд під час судового розгляду справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно оригіналу боргової розписки, що міститься у матеріалах справи відповідач [PERSON] , що проживає в с. Слободо-Петрівка Лубенського (бувший Гребінківський) району Полтавської області взяв у позивача [PERSON] 11 800 (одинадцять тисяч вісімсот) доларів США, які зобов`язувався повернути до 23.12.2022 року. (а.с.131,132). Щодо стягнення грошових коштів за борговою розпискою, стягнення основного боргу та інфляційних втрат. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). У цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК України). У частині першій статті 1048 ЦК України закріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першій статті 1048 ЦК України передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умови, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором. У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів. Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №№ 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц). Сам факт підписання спірної розписки відповідачем [PERSON] , свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів у розмірі 11 800 доларів США. Наявність оригіналу цієї боргової розписки у позивача [PERSON] свідчить про те, що відповідач [PERSON] грошові кошти не повернув. Крім того, у судовому засіданні встановлено та підтверджено дослідженими доказами, що передачу грошових коштів у липні 2022 року у сумі 310 000 грн. позивач не довів та не надав суду будь-яких доказів які б підтверджували факт передачі грошових коштів відповідачу. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, які надані у позику за борговою розпискою у сумі 11 800 доларів США, а у стягненні основного боргу у сумі 310 000 грн., з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] , слід відмовити за недоведеністю. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються в тому числі на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Позивачем до матеріалів справи долучено розрахунок річних та інфляційних втрат на суму основного боргу 310 000 грн., однак до задоволення позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 3 618,00 гривень річних, та 10 026,15 гривень інфляційних втрат, не підлягає, оскільки річні та інфляційні втрати були розраховані позивачем на суму основного боргу в 310 000 грн., який в ході судового розгляду був спростований, іншого розрахунку суду не надано. Що стосується вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від: характеру моральних страждань, виду психічних страждань у вигляді занепокоєння, страху та відчаю; істотності вимушених змін у житті потерпілих, які можуть бути частково відновлені. Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Проаналізувавши повідомлені позивачем відомості, а саме те, що позивач втратив нормальні життєві зв`язки, оскільки не міг реалізувати власні сімейні плани, поніс моральні страждання унаслідок ігнорування відповідачем його законних вимог, суд вважає недоведеним, оскільки вказані обставини будь-якими належними та допустимими доказами, не підтверджені. З огляду на вищевикладене у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю. При вирішенні судом питання про судові витрати у справі, згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою закріплені ставки судового збору, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, 1,5 % ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, оскільки вимоги позивача було задоволено частково, а саме у сумі 11 800 доларів США, що еквівалентно гривні за курсом НБУ - 37,5627 грн./1USD станом на день винесення судом рішення 01.02.2024 року, що становить 443 239,86 грн., тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 432,93 грн, що становить 1 відсоток від ціни позову за подання до суду фізичною особою заяви майнового характеру.

Outcome: partial