Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

27.03.2020 [PERSON] звернувся до Первомайського районного суду Харківської області із позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2), в якому просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за договором позики від 18.03.2016 в сумі 139441 доларів США, а також понесені витрати по сплаті судового збору за подання позову до суду. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 18.03.2016 відповідач 1 за договором позики отримав від позивача 26000 доларів США, а відповідач 1 зобов`язався повернути позику не пізніше 18.03.2017. Зазначені кошти за умовами укладеного договору позичені і використані в інтересах його сім`ї задля покращення житлових умов сім`ї та проведення капітального ремонту у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Оскільки позику отримано і використано в інтересах сім`ї, у [PERSON] , як дружини позичальника виник солідарний обов`язок з повернення позики. Позичальник в обумовлений строк суму позики не повернув, а тому її слід стягнути з відповідачів. Крім того, за період з 18.03.2016 по 28.02.2020 сума процентів за користування позикою складає 16240 доларів США. Також, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за вказаний період слід стягнути три проценти річних у сумі 2301 долар США. Умовами договору позики передбачено неустойку у вигляді пені у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день такого прострочення, яка за період з 28.02.2019 по 20.02.2020 складає 94900 доларів США. Розпорядженням голови Первомайського районного суду Харківської області від 26.05.2020 матеріали справи направлені до Зміївського районного суду Харківської області. На підставі розпорядження голови Зміївського районного суду Харківської області від 25.06.2020 № 02-06/63, 01.07.2020 вказана цивільна справа надійшла до Балаклійського районного суду Харківської області. Ухвалою судді Носова Г.С. від 06.07.2020 прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання. 14.09.2020 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву [PERSON] (т.2 а.с.110-115). Вказала, що згоди на укладення правочину, який явно виходить за межі дрібного побутового, вона у жодній формі не надавала. Факт укладення договору позики 18.03.2016 не доведено, а документ під назвою « Дублікат , що має силу оригіналу» не є таким доказом. Крім того, сплив трирічний строк позовної давності. У документі під назвою « Дублікат , що має силу оригіналу» зазначено про те, що текст договору складений в одному примірнику для позикодавця, отже у разі, якщо договір позики фізично існував, другого примірнику договору позики від 18.03.2016 або його достовірної копії існувати не могло. Дублікат договору позики складено (виготовлено, погоджено) також без згоди [PERSON] , а тому у неї не може виникнути зобов`язань за цим правочином. 14.09.2020 відповідач 2 (за первісним позовом) [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним правочину. Вказала, що документ під назвою дублікат є удаваним правочином з метою прикрити інший - нікчемний правочин, укладений з протиправною метою позбавити власності відповідачку [PERSON] . [PERSON] намагається своїм боргом обтяжити майно, що йому не належить, а є приватною власністю відповідача [PERSON] . Подані відповідачем 1 документи про проведення ремонтних робіт не відповідають дійсності, у квартирі [PERSON] ніколи не робився ремонт, який зазначений в цих документах. Посилаючись на те, що дублікат є безгрошовим правочином; [PERSON] не давала згоди на його укладення; між [PERSON] та [PERSON] не існує спору щодо боргу; дії [PERSON] та [PERSON] є такими, що порушують публічний порядок і направлені на протиправне заволодіння майном [PERSON] просить визнати недійсним правочин, укладений 31 січня 2010 між позивачем та відповідачем 1, що має назву « Дублікат , що має силу оригіналу договору позики від 18 березня 2016 року» та застосувати до нього наслідки, передбачені ч.3 ст.228 ЦК України та стягнути з [PERSON] в дохід держави 3416234,77 грн. 15.09.2021 відповідач [PERSON] подав заяву про визнання первісного позову та відзив у якому зазначив про повне визнання позовних вимог, просить позов задовольнити. До відзиву додав письмові документи на підтвердження проведення ремонтних робіт та їх вартість. 20.10.2020 представником позивача [PERSON] - адвокатом Ломакіним Е.В. подано заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. Ухвалою суду від 12.11.2020 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним правочину прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики та об`єднані в одне провадження. Ухвалою суду від 13.01.2021 у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинено. В зв`язку з вибуттям судді Носова Г.С. та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, зазначена справа надійшла у провадження судді Тімонової В.М. Ухвалою судді Тімонової В.М. від 26.08.2021 вказану справу прийнято до провадження. 21.10.2021 до суду із Національного наукового центру «Інституту судових експертиз ім. Бокаріуса» повернулась вказана цивільна справа та повідомлення про неможливість надання висновку експерта. Ухвалою від 29.10.2021 поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 07 грудня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Розпорядженням Верховного Суду від 18.03.2022 № 11/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Балаклійського районного суду Харківської області на Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. 13 квітня 2023 року з Балаклійського районного суду Харківської області до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла вищевказана цивільна справа. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2023 року для розгляду даної справи визначено суддю Оладенко О.С., ухвалою судді від 19.04.2023 справу прийнято до провадження, призначено судове засідання. У судовому засіданні відповідач 2 - [PERSON] просила у позові відмовити. Вказала, що первісний позов - це спроба позивача та відповідача 1 заволодіти її майном. Жодних ремонтних робіт у квартирі не проводилося. Кошти, вказані у дублікаті договору позики не витрачалися на потреби сім`ї. Інші учасники справи у судове засідання повторно не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, вислухавши пояснення відповідача 2, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 18 березня 2016 року між [PERSON] , як позикодавцем з однієї сторони, та [PERSON] , як позичальником, з другої сторони, укладено договір позики грошових коштів. Відповідно до п.1 зазначеного договору, позикодавець передає позичальникові, для сімейних потреб, грошові кошти у сумі 26000 доларів США, строком повернення - частинами, остаточна дата повернення - не пізніше 18 березня 2017 року. У п.2.1 договору позики вказано, що грошові кошти, які є предметом цього договору, позичальник отримав від позикодавця до підписання договору; у п.2.2 зазначено, що позичені за цим договором кошти будуть використані виключно для цілей, визначених у п.1 договору - покращення житлових умов сім`ї позичальника та проведення ремонту в житловому приміщенні, в якому проживають позичальник з дружиною - в квартирі [ADDRESS] (т.1 а.с.30-31). На цьому договорі міститься вказівка, « Дублікат , що має силу оригіналу», після розділу «Підписи сторін» міститься така інформація: «31 січня 2020 року. Цей дублікат укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору позики від 18 березня 2016 року має силу оригіналу і був виданий позикодавцю [PERSON] замість втраченого ним його примірника договору. Цей дублікат є достатнім доказом факту укладення договору позики від 18 березня 2016 року, його умов та отримання позичальником коштів в борг. Сторони підтверджують відповідність змісту дублікату договору його оригіналу, підтверджують свої зобов`язання за цим договором, а позичальник [PERSON] додатково визнає свій борг за цим договором». Дублікат договору засвідчено підписами позикодавця та позичальника. На переконання суду зазначений документ свідчить про волевиявлення сторін договору та є належним доказом укладення сторонами 18 березня 2016 року договору позики. Чинним законодавством не встановлено заборони складання дублікату договору. Крім того, дублікат договору скріплено підписами обох сторін, а засвідчувальний напис підтверджує, що дублікат має силу оригіналу та відповідні правові наслідки посвідчення дублікату. Відтак, суд відхиляє доводи відповідача 2 про те, що сторонами укладено два різних договори - договір позики та дублікат. Відомості про виконання позичальником [PERSON] зобов`язань щодо повернення суми позики у строки, передбачені договором, матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Сторони договору позики у п.1 передбачили строк виконання зобов`язання - не пізніше 18 березня 2017 року. Як передбачено ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, позичальник зобов`язаний повернути суму позики протягом семи днів після пред`явлення вимоги. Оскільки позивач надав відповідачу [PERSON] обумовлену договором суму грошових коштів, а відповідач зобов`язання з її повернення не виконав, позовні вимоги, заявлені до цього відповідача в частині суми позики обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо. Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Правову позицію про те, що облікова ставка НБУ не застосовується за договором, укладеним в іноземній валюті, висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц . При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Оскільки предметом договору є грошові кошти, визначені в іноземній валюті, відсотки за користування цими коштами у розмірі облікової ставки НБУ не підлягають стягненню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних, суд враховує наступне. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. Як встановлено судом, відповідач порушив грошове зобов`язання, яке мало бути виконане в строк до 18 березня 2017 року, а відтак на суму боргу підлягають нарахуванню три проценти річних. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України. Аналогічний порядок нарахування 3% річних за невиконання договору позики, укладеного в іноземній валюті, наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц . Судом перевірено розрахунок 3% річних, зроблений позивачем, суд погоджується з ним та на підставі наведених вище положень законодавства приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] 3% річних у сумі 2301 долар США. При вирішенні вимог про стягнення неустойки, суд виходить з наступного. Положеннями статті 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Відповідно до п.1 договору позики, у разі порушення термінів часткових повернень або остаточного розрахунку, позичальник зобов`язується сплатити на користь позикодавця неустойку у вигляді пені в розмірі 1% від простроченої поверненням суми за кожен день такого прострочення. Позивачем заявлено вимоги про стягнення пені за період з 28.02.2019 по 28.02.2020 на суму 94900 доларів США. З урахуванням змісту укладеного договору позики, наведених положень законодавства, а також встановленого судом факту невиконання зобов`язань позичальником, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені з позичальника. Вирішуючи питання про те, чи виникли зобов`язання за договором позики у відповідача [PERSON] , суд виходить з наступного. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 05 серпня 2015 року. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки договір позики за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Як на підставу укладення договору в інтересах сім`ї позивач та відповідач 2 посилаються на те, що грошові кошти за договором позики використано для покращення житлових умов сім`ї та проведення капітального ремонту у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Відповідач 2 заперечувала проти факту проведення ремонту, з метою з`ясування призначалася експертиза, яка не була проведена. Як вбачається з договору дарування від 30 вересня 2016 року, [PERSON] , як дарувальник та [PERSON] , як обдаровувана, уклали договір, на підставі якого відповідач 2 набула права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.123-124). У цьому договорі зазначено що вказана квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 грудня 2014 року. Представник дарувальника довів до відома обдаровувану, а обдаровувана взяла до уваги той факт, що відчужувана за цим договором квартира не є спільною сумісною власністю, а є особистою приватною власністю, оскільки на час її набуття дарувальник не був одружений. Статтею 57 СК України визначено майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Вказаною статтею визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є : майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (п.п.1,2 ч.1 ст.57 СК України). Зі змісту договору дарування встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , на момент укладення договору позики не була спільною сумісною власністю подружжя, а була особистою власністю [PERSON] . Після укладення договору дарування, квартира стала особистою приватною власністю [PERSON] . З урахуванням викладеного, суд відхиляє посилання позивача та відповідача 1 на те, що договір позики укладено в інтересах подружжя. Суд не приймає як доказ укладення договору в інтересах сім`ї надані відповідачем 1 документи щодо проведення ремонту (т.1 а.с.130-203, т.2 а.с.131-197), оскільки вказані ремонтні роботи проведено щодо майна, яке не є та не було спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю спочатку [PERSON] , а в подальшому - [PERSON] . Крім того, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу того, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] використовувалась подружжям [PERSON] та [PERSON] для спільного проживання. У заявах по суті справи зазначено інші адреси відповідача 1 та відповідача 2. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року №308/10837/15. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вважає, що саме по собі застереження у договорі про цільове призначення грошових коштів на покращення житлових умов сім`ї, не може бути підставою для виникнення солідарної відповідальності [PERSON] за вказаним договором. Враховуючи те, що позивачем не доведено, що договір позики укладено відповідачем [PERSON] в інтересах сім`ї, та за відсутності письмової згоди його дружини [PERSON] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості з [PERSON] задоволенню не підлягають. Вирішуючи вимоги зустрічного позову про визнання недійсним договору позики, суд виходить з наступного. Як на підставу вимог зустрічного позову [PERSON] посилалася на те, що дублікат договору є безгрошовим правочином; [PERSON] як дружина позичальника не давала згоди на укладення правочину, який виходить за межі дрібного побутового; надані відповідачем 2 документи містять завідомо неправдиву інформацію щодо проведеного ремонту та є такими, що порушують публічний порядок. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено судом, договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] не мав наслідку виникнення у [PERSON] солідарного обов`язку з повернення вказаної позики, а тому вказаний договір не вплинув на права та обов`язки позивача за зустрічним позовом. На підтвердження факту того, що ремонт у квартирі не було проведено, позивачка за зустрічним позовом заявляла клопотання про проведення експертизи, яку було призначено судом. Проте, справа повернулася з експертної установи без проведення експертизи у зв`язку з ненаданням експерту додаткових матеріалів (т.3 а.с.68-71). Після цього, представник [PERSON] - адвокат Черняк Д.Л. подала заяву про розгляд справи без участі відповідача 2 та її представника (т.3 а.с.89). Жодних процесуальних дій, спрямованих на реалізацію процесуальних прав позивача за зустрічним позовом щодо збирання та подання доказів [PERSON] та її представник не вчиняли. Відтак, факт надання суду завідомо підроблених документів та факт непроведення ремонту у квартирі, на які посилається позивач як на підставу зустрічного позову, належними та допустимими доказами не підтверджено. Крім того, факт проведення чи непроведення ремонтних робіт у квартирі правового значення для вирішення цього спору не має, оскільки з наведених вище підстав вона є особистою приватною власністю. Стосовно відсутності згоди [PERSON] , як дружини позичальника, позивачка за зустрічним позовом посилалась на положення ст.65 СК України. Проте, зазначеною нормою урегульовано право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, як встановлено судом, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , на проведення ремонту у якій отримано позику, не належить до спільної сумісної власності. Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, наданих суду позивачем за зустрічним позовом, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, дають об`єктивні підстави вважати, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає повністю, оскільки жодних доказів на доведення хоча б однієї із зазначених нею підстав визнання договору недійсним, позивачем за зустрічним позовом не надано, та не доведено, що сторонами договору позики були порушені її права, за захистом яких мало місце звернення до суду. Крім того, ухвалюючи таке рішення, суд бере до уваги, і той факт, що позивачем одночасно наведені взаємовиключні підстави для визнання договору недійсним. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог стосовно відповідача [PERSON] , з нього слід стягнути понесені позивачем судові витрати, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. За подання позову позивачем сплачено 10510 грн. за вимогами на суму 139441 долар США, з яких задоволено судом вимоги на суму 123201 долар США, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 9285,95 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial