Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

У вересні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до держави російської федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої військовою агресією російської федерації проти України. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 04 березня 2022 року рятувалася від наступу російських військ, зібрала особисті речі, кошти в сумі 204\~000,00 дол. США та виїхала автомобілем Mercedes-Benz, номерний знак [NUMBER] , в напрямку м. Житомир. Крім позивача в автомобілі знаходилися її родина та друзі. Рухаючись в напрямку м. Житомир в с. Гурівщина автомобіль наткнувся на колону російської військової техніки з позначками «V» білого кольору. Побачивши техніку, водій почав звертати з дороги, проте в це момент військові російської федерації здійснили обстріл автомобіля з танкових кулеметів. В результаті обстрілу російські військові вбили 17-ріну доньку позивача [PERSON] та пасажира [PERSON] , поранили позивача, її молодшу доньку та інших пасажирів, знищили автомобіль та разом з ним кошти позивача. 04 березня 2022 року [PERSON] звернувся з усною заявою про злочин до органів Національної поліції за допомогою засобів телефонного зв`язку, оскільки власне позивач не могла звернутися особисто до правоохоронців у зв`язку зі смертю однієї доньки та пораненнями іншої. За фактом вчинення злочину було відкрите кримінальне провадження № 42022112200000042. Ніякої інформації про подальший хід розслідування ні [PERSON] , ні [PERSON] не отримували. 14 вересня 2022 року позивач звернулася з заявою до Головного військового слідчого управління Слідчого комітету російської федерації, проте слідчий комітет не здійснив одних ді, не зареєстрував кримінальне провадження. Збройна агресія військових російської федерації завдала позивачу шкоди на загальну суму 42\~446\~000,00 грн, з яких матеріальна шкода складає 204\~000,00\~дол. США, що з урахуванням офіційного курсу гривні становить 7\~446\~000,00 грн, а моральна шкода 35\~000\~000,00 грн. Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що протиправними діями збройних сил російської федерації було завдано ї матеріальну шкоду у розмірі 7\~446\~000,00 грн, моральну шкоду, яку позивач оцінює в 35\~000\~000,00 грн, які просить стягнути з Російської Федерації. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 20 квітня 2023 року закрив підготовче провадження у справі, а справу призначив до розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1\~ст. 280 ЦПК України. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши доводи представника позивача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 18 січня 2022 року уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Троїцьким С. С. та зареєстрований у реєстрі за номером 17. Предметом договору стала квартира [ADDRESS] . Вказана квартира належала [PERSON] на праві приватної власності. Ціна відчуження квартири становила 4\~401\~093,00 грн, що на час укладення договору було еквівалентно 156\~500,00 дол. США. Відповідно до копії довідки від 17 серпня 2022 року № 0000-000002, виданої ТОВ «Технічний центр «Снамі», за 2021 календарний рік сукупний дохід [PERSON] становив 361\~804,12 грн, з яких 70\~551,80 грн утримані на сплату податків. Відповідно до копії довідки від 18 серпня 2022\~року № 0000-000006 за січень 2022 року [PERSON] отримала 29\~400,00 грн, з яких утримано 5\~733,00 грн. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] є дочкою позивача [PERSON] . Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вважає, що протиправними діями військ російської федерації їй ули заподіяні матеріальна та моральна шкода. Оскільки спірні правовідносини склалися за участю іноземного елемента, то суду необхідно з`ясувати процесуальні особливості, які впливають на юрисдикційність такого спору. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про\~міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі. У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п.\~68,\~п. 31). У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak\~v.\~Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли рф заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Слід зазначити, що Верховний Суд неодноразово переглядав справи про встановлення факту, що має юридичне значення, в яких заявники зверталися до судів та просили встановити факт про вимушене переселення після 2014 року з окупованої частини територій Луганської та Донецької областей, яке відбулося внаслідок збройної агресії рф проти України та окупації рф частини території Луганської і Донецької областей України. Так, у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 2-о/381/134/16, Верховний Суд встановив факт, що вимушене переселення сторони у справі у листопаді 2014 року з окупованої частини території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії рф проти України та окупації рф частини території Луганської області України. При цьому Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частини Луганської області, покладено на рф як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено у статті 5 Закону\~України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», частиною четвертою статті\~2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у листопаді 2014\~року учасника спору з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Луганської області. Подібні висновки щодо вимушеного переселення осіб з окупованих територій Луганської та Донецької областей внаслідок збройної агресії російської федерації проти України викладені у постановах Верховного Суду: від 21 серпня 2018 року у справі № 752/6366/16-ц, від\~21\~серпня 2018 року у справі № 428/8076/16-ц, від 06 червня 2018 року справа № 428/13977/16-ц. За таких обставин, починаючи з 2014 року, загальновідомим є той факт, що рф чинить збройну агресію проти України. Відповідно до Постанови Верховної Ради України № 2188-IX від 14 квітня 2022 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. Наведені дії рф вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент постановлення цього рішення. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV\~Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997\~року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Преамбулою Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що Верховна Рада України, виходячи з того, що відповідно до\~пунктів «а»,\~«b»,\~«c», «d»\~та\~«g»\~статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування російською федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від\~05\~грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від\~18\~жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії російської федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації; відзначаючи, що дії російської федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях. Російська федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи. У спірних правовідносинах [PERSON] звернулася до суду з позовом до рф про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої їй внаслідок збройної агресії військ рф на території України. У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії рф) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. Дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. У пункті\~4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй. Відповідно до частини першої статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру. У міжнародному праві кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» (англ. «tort exсeption»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2)\~присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4)\~відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою. Визначаючи, чи поширюється на рф судовий імунітет у спірних правовідносинах, суд враховує таке: -предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України; -місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; -передбачається, що шкода завдана агентами рф, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України; -вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено у Статуті ООН; -національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту). Юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті\~124 Конституції України). Тобто суд виходить з того, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Оскільки вчинення рф з 2014\~року збройної агресії проти України не припиняється, рф заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету вказаної країни на час подання позову немає. Суд наголошує на тому, що Указом Президента України від\~24\~лютого 2022\~року №\~64/2022 у зв`язку з військовою агресією рф проти України введено в Україні воєнний стан із 05\~години 30\~хвилин 24\~лютого 2022\~року строком на 30\~діб, указом Президента України від\~14\~березня 2022\~року №\~133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05\~години 30\~хвилин 26\~березня 2022\~року строком на 30\~діб, указом Президента України від\~18 квітня 2022 року № 259/2022\~продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, указом Президента України від 07 листопада 2022 року № 757/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, указом Президента України від 06 лютого 2023 року строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. У зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України 24\~лютого 2022\~року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства рф в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Враховуючи вищенаведене, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24\~лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з рф. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією рф проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди рф бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. Рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Отже, російська федерація є належним відповідачем у спірних правовідносинах. Відповідно до\~ст. 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За\~змістом статті 16 ЦК України\~передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1)втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2)доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стандарти доказування передбачають, що особа має довести факт заподіяння їй матеріальної шкоди. Так у спірних правовідносинах позивач стверджує, що завдана їй матеріальна шкода полягає у знищенні автомобіля моделі Mercedes-Benz, державний номер [NUMBER] , та знищенні грошових коштів на суму 7\~446\~000,00 грн. Правова конструкція процедури відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної майну фізичної и юридичної особи в контексті принципу змагальності цивільного судочинства передбачають доведення факту заподіяння шкоди майну, належності цього майна особі та доведення розміру заподіяної шкоди. Позивачка переконує суд, що матеріальна шкода завдана їй військами країни-агресора на території України шляхом знищення належного їй автомобіля та готівкових грошових коштів на суму 7\~446\~000,00 грн. Матеріали справи не містять доказів, що особі належав автомобіль Mercedes-Benz, державний номер [NUMBER] , який з її слів було пошкоджено внаслідок протиправних дій військ країни-агресора, в зв`язку з чим суд позбавлений можливості подальшого з`ясування підстав для стягнення моральної шкоди в зв`язку з недоведенням позивачем належності йому пошкодженого майна. Щодо суми грошових коштів суд зазначає таке. Позивачка просить суд стягнути з відповідача грошові кошти на суму 7\~446\~000,00 грн. За таких обставин остання зобов`язана довести суду наявність у неї готівкових грошових коштів саме у такому обсязі. З наданої суду копії договору купівлі-продажу суд встановив, що 18 січня 2022 року позивач домовилася з [PERSON] про продаж йому належної їй на праві власності квартири за 4\~401\~093,00 грн відповідно до пункту 2.1 цього договору. Згідно з абзацами другим та третім другим пункту 2.1 договору сторони договору погодили, що про остаточний розрахунок покупця з продавцем буде підтверджено відповідною заявою продавця, справжність підпису на якій засвідчена нотаріально; а у разі несплати встановленої ціни за квартиру відповідно до умов цього договору підписати договір про розірвання цього договору. Таким чином, остаточним підтвердженням виконання вказаного договору сторони погодили або заяву про здійснення всіх розрахунків за договором або договір про розірвання договору купівлі-продажу. Матеріали справи не містять доказів остаточного розрахунку за договором купівлі-продажу, що не дозволяє стверджувати про отримання позивачем коштів у розмірі 4\~401\~093,00 грн. Разом з вказаною копією договору купівлі-продажу на підтвердження існування збережень валюти готівкою позивачка надала копії довідок про доходи за 2021 рік та за січень 2022 року на загальну суму 314\~919,32 грн. Проте на переконання суду такі докази не є достатніми в розумінні статті 80 ЦПК України, оскільки не містять достатньої інформації про обсяги формування у позивача збережень валюти у готівковій формі станом на лютий 2022 року на суму 7\~446\~000,00 грн. Суд наголошує на тому, що сума збережень є значно більшою від отриманого нею доходу за 2021 рік та січень 2022 року, інших доказів, які дають підстави для висновку про можливість формування за їх рахунок суми заявлених позивачем збережень матеріали справи не містять. Таким чином, навіть без врахування витрат на забезпечення життєдіяльності позивача протягом року неможливо стверджувати про формування заявленої позивачем суми коштів за рахунок доходу за попередній календарний рік. За таких підстав суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди. Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає таке. Відповідно до частин першої та другої\~статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно з положенням частини першої\~статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною дев`ятою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Згідно з частинами другою, третьою статті 23 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивач наполягає на тому, що моральна шкода завдана їй вбивством її дитини та завданням тілесних ушкоджень їй та її іншій дитині. Доводячи факт заподіяння моральної шкоди смертю дитини, позивачка надає до суду копію свідоцтва про смерть та копію свідоцтва про поховання. У свідоцтві про смерть вказане місце смерті Київська обл, Бучанський район, с Гурівщина. Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1)документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2)рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Таким чином, закон містить імперативну умову, за якої може бути видане свідоцтво про смерть. Пунктом 1.1 Інструкції щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма № 106/о), затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545 (далі Інструкція), визначено, що для забезпечення реєстрації смерті в органах реєстрації актів цивільного стану закладом охорони здоров`я або ФОП видається лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о). За змістом пункту 2.1 Інструкції перший примірник лікарського свідоцтва про смерть видається родичам померлого чи іншим особам, які зобов`язалися поховати померлого, другий примірник лікарського свідоцтва про смерть залишається в закладі охорони здоров`я або місці провадження медичної практики ФОП. Видача трупа без лікарського свідоцтва про смерть забороняється. У разі поховання померлого закладом охорони здоров`я або ФОП останній обов`язково заповнює лікарське свідоцтво про смерть і передає його в органи реєстрації актів цивільного стану не пізніше трьох діб з дня смерті. Відповідно до пункту 2.3 Інтрукції у разі, якщо смерть настала внаслідок дії зовнішніх факторів (травми, асфіксії, дії крайніх температур, електричного струму, отруєнь тощо), після штучного аборту, проведеного поза межами медичного закладу, смерті на виробництві, при раптовій смерті дітей першого року життя та інших осіб, які не перебували під медичним наглядом, померлих, особа яких не встановлена, а також у тих випадках, коли є підозра на насильницьку смерть, лікарське свідоцтво про смерть видається судово-медичним експертом після розтину. Згідно з пунктом 2.4 Інструкції забороняється видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, без особистого встановлення лікарем факту смерті. У виняткових випадках свідоцтво про смерть може бути видано лікарем, який встановив смерть тільки на підставі огляду трупа (при відсутності ознак або підозри на насильницьку смерть) та даних медичної документації про наявність у померлого при житті хвороб, які в своєму перебігу могли призвести до настання смерті. За змістом пункту 3.11 Розділу 3 Інструкції визначено, що у пункті 11 лікар указує свої прізвище, ім`я, по батькові, посаду і зазначає підставу, яка дає змогу визначити послідовність патологічних процесів, які призвели до смерті, і вказує причину смерті. Основною (первинною) причиною смерті потрібно вважати хворобу або травму, що призвела до розвитку хворобливих процесів, які спричинили смерть, або наслідки нещасного випадку чи насильства, що стали причиною смерті. У частині I пункту 11 у рядку "а" записується хвороба або стан, що безпосередньо призвела до смерті, у рядках "б", "в", "г" зазначаються патологічні стани (якщо такі були), що зумовили безпосередню причину смерті (згадану вище); основна причина смерті вказується в останню чергу. Під безпосередньою причиною смерті потрібно розуміти хворобу або стан, що безпосередньо викликали смерть. Таким чином, національне законодавство передбачає імперативний порядок щодо видачі свідоцтва про смерть, а саме містить вказівку на обов`язкове лікарське обстеження, встановлення причини смерті та надання висновку щодо причини смерті потерпілої, видачі такого лікарського висновку родичам померлої. Доведення факту заподіяння моральної шкоди досліджується в кілька етапів, зокрема, позивач повинен довести, а суд на підставі доказів в матеріалах справи встановити заподіювача шкоди та причинно наслідковий зв`язок між діями заподіювача та моральної шкодою. Матеріали справи не містять доказів того, що причиною смерті доньки позивача стали кульові поранення чи інші дії, які суд може трактувати як діяння військ країни-загарбника, в зв`язку з чим суд позбавлений процесуальної можливості вважати доведеним факт заподіяння смерті доньці позивача саме відповідачем. Суд надає оцінку також наявним у матеріалах справи акту опитування свідка від 13 вересня 2022 року, складеним адвокатом Шевченком І В. про опитування [PERSON] , витягу з реєстру досудових розслідувань від 04 березня 2022 року про реєстрацію кримінального провадження за заявою [PERSON] про вчинення злочину військами рф проти цивільного населення, а також протоколу допиту потерпілого [PERSON] від 06 березня 2022 року, складеного старшим слідчим СВ ВП № 5 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області о 22:30 год, та інформації в них про скоєння злочину військами країни-агресора проти цивільного населення, яке полягало, зокрема, у завданні смертельних тілесних ушкоджень дочці позивача, тілесних ушкоджень різного ступеня власне позивачці . Враховуючи дату настання подій, на які посилається позивач, місце, де вони відбувалися, співпадіння відомостей у акті допиту свідка, дати складення протоколів допиту свідків, смерть дочки, а також те, що під час настання описаних позивачем подій війська країни-агресора дійсно перебували у Київській області, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача, виходячи виключно з системного сукупного аналізу матеріалів та обставин справи, натомість кожен доказ окремо не дозволяє чітко підтвердити доведеність тих чи інших обставин справи з огляду на неповноту даних, які містить. Зокрема, мова йде про надані позивачем фотознімки, статті з інтернет-ресурсів, з яких неможливо ідентифікувати осіб-потерпілих, інші дані, які мають значення для вирішення справи (характер пошкоджень, джерело їх походження тощо). Суд бере до уваги загальновідомий факт про перебування військ рф у Київській області, тобто про наявність потенційної можливості агресивно налаштованих громадян іншої країни заподіювати шкоду життю та здоров`ю громадян України, водночас, відповідно до міжнародних принципів судочинства та стандартів доказування суд зобов`язаний зберігати безсторонність та ухвалювати свої рішення на підставі належним чином досліджених достатніх доказів. Суд зобов`язаний у своїх рішеннях безпристрасно, беземоційно керуватися виключно вимогою закону, зберігаючи неупередженість. Отже, враховуючи вищенаведені обставини в цілому, суд дійшов висновку про доведеність заподіяння моральної шкоди позивачу шляхом заподіяння смерті її доньці, завдання позивачу тілесних ушкоджень, порушення звичного ритму життя, звичних життєвих укладів тощо, з огляду на ступінь душевних страждань на причини їх виникнення, вину російської федерації у збройній агресії щодо України, внаслідок якої позивач втратила близьку їй людину, суд погоджується з доведенням причинно наслідкового зв`язку між діями військ країни-агресора та фактом заподіяння моральної шкоди позивачу, та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та про стягнення моральної шкоди у розмірі 3\~000\~000,00 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial