Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

позивач [PERSON] 26.09.2023 звернувся в суд із позовом, в якому просить стягнути з відповідача Львівської міської ради на його користь моральну шкоду в сумі 1\~521\~517 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до протоколу спільного засідання адміністрації та профкому Виробничо-комплектуючої фірми «Прикарпат-Енергія» (далі - ВКФ «Прикарпат-Енергія») від 20.10.1999 №8, проведено розподіл новозбудованих за кошти Державного підприємства ВКФ «Прикарпат-Енергія» квартир в будинку [ADDRESS] серед осіб, які потребували поліпшення житлових умов, перебували на квартирному обліку за місцем проживання та включені до контрольного списку черговиків за місцем роботи. Згідно з прийнятим рішенням йому, як позачерговику, надано з метою тимчасового поліпшення житлових умов, без зняття з квартирного обліку, однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 38,03 кв.м на склад сім`ї в кількості 3-ох осіб. Решта усіх однокімнатних квартир розподілено наступним чином: дві - іншим черговикам (квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] ); одна нібито закріплена за ВКФ «Прикарпат-Енергія», як службова під офіс (квартира [ADDRESS] ). Зазначене вище рішення у частині розподілу житла серед черговиків за контрольним списком підприємства затверджено виконкомом Львівської міської ради (рішення від 10.03.2000 №74). Його вселення із сім`єю у виділену квартиру відбулося на підставі ордера міськвиконкому від 05.02.2002 №001604. Водночас, рішенням виконкому Львівської міської ради від 07.12.2001 №561 затверджено акт приймання-передачі від забудовника ВАТ «ЛьвівОРГРЕС» у власність територіальної громади м. Львова житлового будинку [ADDRESS] . Вказаний будинок прийнято також на баланс та обслуговування ЛКП «Бондарівка», що підтверджується наказом департаменту житлового господарства міської ради від 07.09.2001 №263-Д. У власність територіальної громади міста будинок прийнято ухвалою міської ради від 10.01.2002 №1423. З листа прокуратури Львівської області від 30.10.2002 № 07-486-02 надано інформацію про те, що станом на 24.10.2002 залишена під офіс кв. [ADDRESS] , не заселена, службовою не визнана, договорів найму з ЛКП «Бондарівка» щодо цієї квартири не укладено. Попри це, 01.04.2002 між ЛКП «Бондарівка» та ВКФ «Прикарпат-Енергія» укладено договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду. За умовами цього договору передана у складі будинку в комунальну власність житлова квартира [ADDRESS] , яка нібито попередньо залишалася, як службова під офіс, винаймалася ВКФ «Прикарпат-Енергія» без зазначення строку використання. Згідно з листом департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 25.04.2002 №14/969, квартира [ADDRESS] в будинку залишилася не розподіленою серед черговиків за контрольним списком, жодних рішень про визнання її службовою не прийнято. Листом управління житлового господарства Львівської міської ради від 08.08.2003 №16/121 поінформовано про відсутність будь-яких звернень від ВАТ «Енергія» щодо переведення зазначеної вище квартири у нежитловий фонд (для використання під офіс). Отже, з самого початку адміністрація ВКФ «Прикарпат-Енергія» умисно вживала заходів щодо виведення однієї з квартир із розподілу серед черговиків, які потребували поліпшення житлових умов. Таким протиправним діям також сприяли працівники ЛКП «Бондарівка», які надавали неправдиву інформацію до виконавчих органів міської ради та прокуратури про відсутність укладених договорів найму цієї квартири. На час розподілу житла серед черговиків, ВКФ «Прикарпат-Енергія» володіла статусом відокремленого структурного підрозділу ВАТ «Енергія» (м.Київ) після приватизації останнього, як суб`єкта господарювання державного сектора економіки відповідно до наказу Міненерго від 26.01.1995 №19 (ДП ВКП «Енергія»). До проведення цієї приватизації, на підставі наказу ВБМО «Укренергобуд» від 14.07.1991 №44, у зв`язку зі зміною місцезнаходження апарату управління підприємства, його переведено з смт.Добротвір на роботу до м.Львова. Через це колишній роботодавцеь неодноразово брав на себе зобов`язання забезпечити його з сім`єю житловою площею у м.Львові у межах 1,5 - 2,5 роки, що підтверджується додатковими угодами до трудових контрактів між сторонами від 01.08.1991 та 03.08.1992. З метою зарахування його на квартирний облік за новим місцем проживання, ВКФ «Прикарпат-Енергія» навіть щомісячно оплачувала йому проживання у гуртожитку тресту «Львівжитлобуд» на [ADDRESS] , із зайняттям одного ліжко-місця окремо від сім`ї. Відповідно до витягу з протоколу спільного засідання адміністрації та профкому ВАТ «Енергія» від 12.05.2003 №01/163, прийнято рішення про звернення із клопотанням до виконкому Львівської міської ради про переведення квартири [ADDRESS] у нежитлове приміщення; доручено відокремленому підрозділу ВКФ «Прикарпат-Енергія» оформити згадане приміщення у міськвиконкомі як офісне, для потреб цього ж підрозділу підприємства. Однак листом від 14.06.2004 №62 ВКФ «Прикарпат-Енергія» чомусь звернулася до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради із проханням про оформлення права приватної власності ВАТ «Енергія» на квартиру [ADDRESS] , нібито додавши певний перелік документів. Розпорядженням голови Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 29.06.2004 №519 ВАТ «Енергія» оформлено право приватної власності на відповідну квартиру. Цього ж дня районною адміністрацією оформлено та видано свідоцтво про право приватної власності ВАТ «Енергія» на квартиру (№C-00482). Відразу після цього, 14.07.2004 правлінням ВАТ «Енергія» прийнято рішення, яким дозволено керівнику ВКФ «Прикарпат-Енергія» здійснити продаж квартири на користь [PERSON] (дочки керівника) за 8 200 грн на підставі довідки про балансову вартість квартири, хоча квартира з самого початку перебувала у комунальній власності та на балансі ЛКП «Бондарівка». 06.12.2004 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, квартира [ADDRESS] стала власністю дочки керівника ВКФ «Прикарпат-Енергія», яка не потребувала поліпшення житлових умов та ніколи не перебувала на квартирному обліку. Згідно з довідкою ЛКП «Новий Львів», сторони вказаного договору зареєстровані та проживали, як співвласники, у 4-ох кімнатній квартирі на [ADDRESS] . Наказом ВАТ «Енергія» від 30.03.2006 №7 відокремлений структурний підрозділ товариства ВКФ «Прикарпат-Енергія» ліквідований. Станом на 20.10.2005 він був зареєстрований та проживав з сім`єю (загалом уже 5 осіб) у виділеній для тимчасового поліпшення житлових умов без зняття з квартирного обліку однокімнатній квартирі [ADDRESS] . Згідно з листом ЛКП «Бондарівка» від 10.04.2006 № 116 повідомлено, що квартира [ADDRESS] продовжує перебувати у комунальній власності, хоча така була давно продана. Згідно із рішенням виконкому Львівської міської ради від 02.06.2006 №673 він працював до скорочення 19.12.2005 займаної ним штатної посади у ВКФ «Прикарпат-Енергія» та виключений у зв`язку з припиненням трудових відносин зі списку позачергового отримання житла. Однак продовжує перебувати на квартирному обліку за місцем проживання у Львівській міській раді зі складом сім`ї п`яти осіб. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2008 у справі №22a-3032/08 визнано недійсним та скасовано розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 29.06.2004 №519 про оформлення права приватної власності ВАТ «Енергія» на квартиру [ADDRESS] . Скасовуючи розпорядження, суд встановив, що ВКФ «Прикарпат-Енергія» не мав повноважень звертатися до районної адміністрації з проханням про оформлення права власності на квартиру за товариством. Зазначена квартира у складі всього будинку передана забудовником ВАТ «ЛьвівОРГРЕС» у комунальну власність територіальної громади м. Львова, тому будь-які рішення ВАТ «Енергія» чи ВКФ «Прикарпат-Енергія» не могли змінювати правовий статус цієї квартири. Крім того, оформлення районною адміністрацією права власності на квартиру за ВАТ «Енергія» проведено за відсутності необхідних документів, у той час, як позивач у цій справі продовжував перебувати на квартирному обліку за місцем проживання та в контрольному списку черговиків фірми і претендував на відповідну квартиру як черговик на законних підставах (фактично позивачу у справі, за його згодою, зі складом сім`ї мало бути надано відразу дві однокімнатні квартири). Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 11.07.2008 визнано недійсними свідоцтво ВАТ «Енергія» про право приватної власності на відповідну квартиру від 29.06.2004 та скасовано рішення правління цього товариства від 14.07.2004 про дозвіл на продаж квартири, про які зазначено вище. Однак у задоволенні його позовних вимог у цій справі до Львівського міськвиконкому, ВАТ «Енергія», [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 06.12.2004, а також виселення [PERSON] з цієї квартири, визнання права на її отримання та зобов`язання щодо її виділення саме йому відмовлено. Рішення суду першої інстанції залишене без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25.09.2008, накладений на квартиру арешт у порядку забезпечення позову скасовано. У зв`язку з цим, 14.11.2008 [PERSON] відчужила квартиру своєму племіннику [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу через три дні після постановлення ухвали Верховного Суду України про відкриття касаційного провадження у цій справі за його скаргою. Ухвалою Верховного Суду України від 10.03.2010 рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11.07.2008 та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25.09.2008 в частині відмови у задоволенні його позовних вимог скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Однак спірна квартира змінила власника під час перегляду справи у касаційному порядку у спосіб її повторного відчуження. 08.07.2010 Львівською міською радою подано позов до ВАТ «Енергія», [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири від 06.12.2004 та від 14.11.2008, а також про витребування цієї квартири з чужого незаконного володіння. Водночас, під час нового розгляду справи за наслідками касаційного перегляду судових рішень Сихівський районний суд м.Львова, ухвалою від 04.11.2010 відмовив Львівській міській раді в зупиненні провадження до розгляду цієї справи до завершення розгляду самостійного позову міської ради. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 04.11.2010 його позовну заяву у цій справі при новому розгляді справи залишено без розгляду, з огляду на поданий позов Львівською міською радою про недійсність договорів купівлі-продажу квартири та її віндикацію. Оскільки у ході касаційного перегляду судових рішень укладено другий договір купівлі-продажу квартири та змінився її власник, не будучи власником спірної квартири він у цій справі не мав права вимагати повернення житла з чужого незаконного володіння останнього незаконного володільця (віндикація). Саме ці обставини змусили його подати заяву до суду про залишення без розгляду позову щодо недійсності першого з договорів купівлі-продажу спірної квартири, виселення з неї першого власника та зобов`язання виконкому міської ради щодо виділення квартири. Ключову негативну роль у цій ситуації зіграли суди першої та апеляційної інстанції, які помилково розібралися у суті спору, ухвалюючи незаконні рішення, що згодом були скасовані Верховним Судом України. Крім того, під час нового розгляду справи, реальний власник квартири у особі Львівської міської ради заявив віндикаційний позов до останнього володільця спірної квартири. Разом з тим, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 22.12.2010, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05.05.2011, відмовлено у задоволенні позову Львівської міської ради. Також відмовлено у задоволенні його самостійних вимог, як третьої особи із самостійними вимогами до відповідачів про нікчемність усіх договорів купівлі-продажу. Мотивом відмови у задоволенні позову міської ради виступив той факт, що оформлення права власності ВАТ «Енергія» на квартиру відбулося з волі Львівської міської ради, адже Сихівська районна адміністрація виконувала делеговані їй міською радою повноваження. Крім того, останнього набувача спірної квартири [PERSON] суди визнали добросовісним набувачем за договором купівлі-продажу від 14.11.2008, хоча зазначена особа була племінником чоловіка [PERSON] і це підтверджено письмовими доказами у матеріалах справи. Згідно з довідкою управління житлового господарства Львівської міської ради від 25.05.2023 №2501/23 він продовжує перебувати на квартирному обліку за місцем проживання з 15.02.1995 за №17485 (загальна черга) у складі сім`ї 3 особи. Також вказує, що він є пенсіонером за віком, ветераном праці, а також репресованою особою і належить до Спілки політичних в`язнів України. Відповідно до Звіту з незалежної оцінки майна ТОВ «Консалтинг-Експерт» та довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 1 521 517 грн. Саме таку суму просить стягнути в якості компенсації моральної шкоди, яку обґрунтовує наступним. Наведені вище обставини свідчать про те, що службовими особами Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради протиправно оформлено право приватної власності ВАТ «Енергія» на комунальну квартиру [ADDRESS] , яка в подальшому протиправно вибула у володіння сторонніх та пов`язаних між собою родинними зв`язками фізичних осіб, хоча така квартира мала бути розприділена серед черговиків працівників ВКФ «Прикарпат-Енергія», які залишилися потребуючими поліпшення житлових умов. Такою особою безсумнівно виступає і він. На його думку, йому спричинено моральну шкоду, яка полягає у неймовірних душевних стражданнях через протиправну поведінку щодо нього і членів його сім`ї і приниження гідності, як особі, яка потребувала поліпшення житлових умов та роками перебуває на квартирному обліку. Він роками перебуває у ситуації невизначеності, зневіри, його переповнює відчуття несправедливості та болю, який неможливо передати на папері. Він усі ці роки був змушений сотні разів звертатися до найвищих службових осіб держави, органів місцевого самоврядування, ходити на прийоми, витрачати кошти на оплату послуг адвокатів, сплату судових зборів, тощо, з метою відновлення грубо порушеного конституційного права на житло. Також згідно із висновком МСЕК від 03.01.1997 його було визнано непрацездатним із встановленням ІІ-ї групи інвалідності загального захворювання. Задля збереження місця праці та можливості продовження перебування на квартирному обліку і в контрольному списку черговиків ВКФ «Прикарпат-Енергія», він вимушено просив МСЕК про перегляд встановленої йому групи інвалідності із можливістю продовження трудової діяльності. Вказані обставини також підтверджують у сукупності з всіма іншими глибину отриманих душевних потрясінь, після умисного виведення із розподілу однієї з квартир. Окрім цього, вказує, що після численних судових процесів, його стан здоров`я істотно погіршився, загострилися гіпертонічна та інші види хворіб, що підтверджується виписками про проходження лікування. Таким чином, вважає, що визначений у позові розмір одноразового грошового відшкодування моральної шкоди відповідає усім вимогам розумності та справедливості та відповідає приписам ч. 3-5 ст. 23 ЦК України. Ухвалою судді від 02.10.2023 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою від 30.10.2023 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Від представника відповідача Львівської міської ради О.Шагай 06.12.2023 надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , у якому представник просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки такі є недоведеними, безпідставними та неаргументованими, із покликанням на таке. Позивач [PERSON] працював у ВКФ «Прикарпат-Енергія» ВАТ «Енергія», перебував на квартирному обліку за місцем проживання у Львівській міській раді як позачерговик (скерований на роботу в іншу місцевість) з 1995 року №1390 та у контрольному списку за місцем праці №3. ВКФ «Прикарпат-Енергія» ВАТ «Енергія», яке приймало дольову участь у будівництві житла, вклавши у будівництво власні кошти, отримало для розподілу чотири однокімнатні квартири. Відповідно до рішення адміністрації і профкому ВКФ «Прикарпат-Енергія» ВАТ «Енергія» від 20.10.1999 року було проведено розподіл квартир черговикам контрольного списку підприємства в будинку [ADDRESS] . Одну з квартир, а саме однокімнатну квартиру [ADDRESS] було виділено позивачу [PERSON] , без зняття з квартирного обліку. Відповідно до п.54 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в окремих випадках на прохання громадян, що перебувають на квартирному обліку (в першу чергу тих, у яких настала черговість на одержання жилих приміщень), та громадян що користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, у порядку тимчасового поліпшення житлових умов їм може бути надане жиле приміщення, яке не відповідає вимогам, передбаченим пунктом 51 і абзацом першим пункту 52 цих Правил, або за розміром менше від рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті зі збереженням відповідно права перебування на квартирному обліку та в списках першочерговиків чи в списку позачерговиків. За змістом даної норми житло може надаватись тільки один раз, оскільки повторне надання житла в такому ж порядку суперечитиме суті зазначеної норми. Відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №74 від 10.03.2000 «Про надання квартир за контрольними списками підприємств, установ та організацій, які не ведуть квартирного обліку» за заявою позивача, а також клопотання підприємства, було закріплено та оформлено ордер на квартиру [ADDRESS] . Квартира надавалась сім?ї гр. [PERSON] з метою тимчасового покращення житлових умов відповідно до п.54 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень без зняття з квартирного обліку. Під час розподілу квартир на засіданні адміністрації і профкому ВКФ «Прикарпат-Енергія» ВАТ «Енергія» від 20.10.1999, на якому був присутній сам позивач, не розглядалось питання закріплення спірної квартири [ADDRESS] (на яку він претендує) черговикам контрольного списку підприємства. На засіданні було вирішено залишити квартиру [ADDRESS] за підприємством як службову-офіс. Позивачу було відомо про прийняте рішення, зауважень та заперечень щодо прийнятого рішення він не мав, а також рішення адміністрації і профкому ВКФ «Прикарпат-Енергія» ВАТ «Енергія» від 20.10.1999 не оскаржував. Позивач не звертався до ВКФ «Прикарпат-Енергія» ВАТ «Енергія» з проханням щодо закріплення за його сім?єю спірної квартири. Той факт, що позивачу було виділено квартиру, яка за розміром була меншою від рівня середньої забезпеченості, при цьому його не було знято з квартирного обліку, свідчить про те, що таке житло йому було надано у порядку тимчасового поліпшення житлових умов. Відтак, повторне надання йому такої ж однокімнатної квартири (якою і є квартира [ADDRESS] ) суперечитиме самій суті права громадян на поліпшення житлових умов. Разом з тим, відповідно до п.55 Правил жиле приміщення надається на всіх членів сім`ї, тому виділення спірної квартири для проживання у ній членів його сім`ї, а не його з сім`єю порушуватиме порядок черговості, оскільки право на позачергове забезпечення житлом пов`язане саме з перебуванням позивача [PERSON] у контрольному списку за місцем праці. Окрім того, ухвалою Львівської міської ради №1423 від 10.01.2002 «Про прийняття у власність територіальної громади м.Львова об`єктів відомчого житлового фонду» прийнято у власність територіальної громади м.Львова відомчий житловий будинок [ADDRESS] від ВАТ «ЛьвівОРГРЕС». Отже, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, на думку позивача, спірна квартира належить до комунальної власності і повинна за рішенням власника житла бути розподілена серед осіб, які перебувають на квартирному обліку, зокрема позивачу [PERSON] , оскільки він перебуває на квартирному обліку і претендує на закріплення спірної квартири. Згідно п.38 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень громадяни, які перебувають на квартирному обліку, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Позивач не звертався з проханням до Львівської міської ради про закріплення за ним спірної квартири, окрім цього, він перебуває на квартирному обліку за місцем проживання у Львівській міській раді за №17485, отже, закріплення спірної квартири за позивачем порушить права інших черговиків, які перебувають на квартирному обліку. Також зазначила, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, членам сім`ї позивача, а саме його доньці [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 65,2 кв.м. Отже, сім?я позивача з 26.12.2013 забезпечена житлом і не потребує покращення житлових умов. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, вважає, що у позовній заяві відсутні будь-які доводи щодо заподіяння Львівською міською радою моральної шкоди, вказані вимоги жодним чином не пов`язані з діями або бездіяльністю відповідача, така шкода жодним чином необґрунтована та не надано жодного документа, який би підтвердив наявність її у позивача. Окрім цього, представник зазначає, що оскільки позивач не визнає протиправною бездіяльність Львівської міської ради та не зобов`язує вчинити дії на його користь, то відповідно вимога про відшкодування моральної шкоди не може бути задоволена також, оскільки така вимога є похідною. У будь-якому разі сам лише факт порушення прав позивача, не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Від позивача [PERSON] 12.01.2024 надійшли заперечення на відзив відповідача, у яких останній навів спростування обставин, наведених у відзиві. Зокрема, зазначив, що доводи відповідача про відсутність з його боку звернень до Львівської міської ради про виділення квартири [ADDRESS] не витримують критики, оскільки розподіл новозбудованого житлового фонду проводився не міською радою, а спільними рішеннями адміністрації та профкому ВКФ «Прикарпат-Енергія» згідно з даними контрольного списку черговиків цієї фірми. Також заперечив доводи представника відповідача щодо неможливості виділення йому із сім`єю квартири [ADDRESS] у порядку тимчасового поліпшення житлових умов згідно із п.54 Правил, оскільки жодної потреби у застосуванні цього пункту Правил не було, а також виділення обидвох квартир мало б наслідком повноцінне поліпшення його житлових умов зі зняттям з квартирного обліку на загальних підставах. Жодних перешкод у виділенні йому із сім`єю двох квартир не існувало, а повністю б відповідало п.62 Правил, так як переведення та оформлення спірної квартири [ADDRESS] під офіс так і не відбулося. Вважає, що наведені у відзиві заперечення проти позову є необґрунтованими та суперечать численним доказам і нормам матеріального права. Ухвалою суду від 18.01.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, що наведені у позовній заяві та запереченнях на відзив, просили позов задовольнити. Представник відповідача Львівської міської ради Шагай О.О. заперечила щодо задоволення позову, просила відмовити у задоволенні такого. Надала пояснення, які відповідають змісту її відзиву на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд дійшов до такого висновку. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2\~статті 11 ЦК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1\~статті 16 ЦК України). Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей\~1166,\~1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно із вимогами\~статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно із ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» шкода,\~заподіяна юридичним\~і фізичним\~особам в\~результаті неправомірних\~рішень,\~дій або\~бездіяльності органів\~місцевого самоврядування,\~відшкодовується за\~рахунок коштів\~місцевого бюджету,\~а в\~результаті неправомірних\~рішень,\~дій або\~бездіяльності посадових\~осіб місцевого\~самоврядування -\~за рахунок\~їх власних\~коштів у\~порядку,\~встановленому законом. Спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку. Наведені норми є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади чи місцевого самоврядування, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування такої відповідальності наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади чи місцевого самоврядування до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади чи місцевого самоврядування моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень. З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. У переважній більшості випадків ЄСПЛ наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач [PERSON] працював у ВКФ «Прикарпат-Енергія» ВАТ «Енергія» та перебував на квартирному обліку за місцем праці та був включений до контрольного списку черговиків за №3. Відповідно до протоколу спільного засідання адміністрації та профкому ВКФ «Прикарпат-Енергія» від 20.10.1999 №8, проведено розподіл новозбудованих за кошти ВКФ «Прикарпат-Енергія» квартир в будинку [ADDRESS] серед осіб, які потребували поліпшення житлових умов, перебували на квартирному обліку за місцем проживання та включені до контрольного списку черговиків за місцем роботи. Позивачу [PERSON] , як черговику, було надано з метою тимчасового поліпшення житлових умов, без зняття з квартирного обліку, однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 38,03 кв.м, на склад сім`ї в кількості 3-ох осіб. Його вселення із сім`єю у виділену квартиру відбулося на підставі ордера міськвиконкому від 05.02.2002 №001604. Позивач [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги до Львівської міської ради про компенсацію моральної шкоди порушенням, на його думку, житлових прав, гарантованих ст. 47 Конституції України, пов`язаних із правом на достатній життєвий рівень. Так, позивач вважає, що службовими особами Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради протиправно було оформлено право власності на комунальну квартиру [ADDRESS] , яка таким чином вибула у володіння сторонніх осіб, пов`язаних між собою родинними зв`язками, хоча мала бути розприділена серед черговиків працівників ВКФ «Прикарпат-Енергія», які залишилися потребуючими поліпшення житлових умов. Оскільки він також перебував на квартирному обліку за місцем проживання та в контрольному списку черговиків фірми і претендував на відповідну квартиру, як черговик на законних підставах, вважає, що за його згодою, зі складом сім`ї йому мало б бути надано відразу дві однокімнатні квартири, в тому числі і зазначена вище квартира [ADDRESS] . Зазначені доводи позивача [PERSON] неодноразово були предметом судового розгляду справ судами. Згідно із\~ч.4,\~ч.5\~ст.82\~ЦПК України\~обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі\~особи або\~особа,\~щодо якої\~встановлено ці\~обставини,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2008 у справі №22а-3032/08, скасовано постанову Сихівського районного суду м.Львова від 07.08.2007 та прийнято нову, якою позов [PERSON] до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: ВАТ «Енергія», [PERSON] , Виконавчий комітет Львівської міської ради, Львівське ОДКБТІ та ЕО, про визнання розпорядження про приватизацію квартири недійсним задоволено та визнано недійсним розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради №519 від 29.06.2004 «Про оформлення ВАТ «Енергія» права приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 11.07.2008, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25.09.2008, позов [PERSON] до ВАТ «Енергія», [PERSON] , Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа: Львівське ОДКБТІ та ЕО про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житлове приміщення, договору купівлі-продажу, виселення та визнання права на отримання квартири задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності ВАТ «Енергія» від 29.06.2004 на квартиру [ADDRESS] , визнано недійсним рішення правління ВАТ «Енергія» від 14.07.2004 про дозвіл на продаж квартири [ADDRESS] , а у задоволенні решти позову відмовлено за безпідставністю вимог. Відмовляючи [PERSON] у задоволенні його позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, виселення [PERSON] та визнання права на отримання квартири, судом встановлено, що згідно ухвали Львівської міської ради №1423 від 10.01.2002 «Про прийняття у власність територіальної громади м.Львова об`єктів відомчого житлового фонду», прийнято у власність територіальної громади м.Львова, відомчий житловий будинок по [ADDRESS] . Таким чином, власником квартири є територіальна громада в особі Львівської міської ради і саме Львівська міська рада вправі розпоряджатись зазначеною квартирою, а позивач [PERSON] , з огляду на зміст ст. 388 ЦК України, не вправі заявляти вимоги щодо витребування майна у добросовісного набувача, відтак він є неналежним позивачем. Ухвалою Верховного Суду України від 10.03.2010 касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Сихівського районного суду м.Львова від 11.07.2008 та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25.09.2008 в частині відмови [PERSON] у задоволенні його позовних вимог скасовано та передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У подальшому, Сихівським районним судом м.Львова ухвалою від 04.11.2010 позовну заяву [PERSON] у даній справі було залишено без розгляду за його заявою. Разом тим, в ході розгляду Сихівським районним судом м.Львова позову Львівської міської ради до ВАТ «Енергія», [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання недійсним правочинів та витребування майна з чужого незаконного володіння, третьою особою [PERSON] заявлено самостійний позов про встановлення факту нікчемності правочинів договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 14.11.2008 між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 22.12.2010 у даній справі (№2-2363/10), яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05.05.2011, у задоволенні позову Львівської міської ради до ВАТ «Енергія», [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності відмовлено, також відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ВАТ «Енергія», [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту нікчемності правочинів. Серед іншого, зазначеним рішенням встановлено, що [PERSON] було виділено квартиру, яка за розміром була меншою від рівня середньої забезпеченості, при цьому його не було знято з квартирного обліку, що свідчить про те, що таке житло йому було надано відповідно до п.54 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень, тобто у порядку тимчасового поліпшення житлових умов. Відтак, повторне надання йому такої ж однокімнатної квартири (якою і є квартира [ADDRESS] ) суперечитиме самій суті права громадян на поліпшення житлових умов. Разом з тим, відповідно до п.55 Правил жиле приміщення надається на всіх членів сім`ї, тому виділення спірної квартири для проживання у ній членів його сім`ї, а не його з сім`єю порушуватиме порядок черговості, оскільки право на позачергове забезпечення житлом пов`язане саме з перебуванням позивача [PERSON] у контрольному списку за місцем праці. Окрім цього, відмовляючи у задоволенні позовних вимог Львівської міської ради, суд першої інстанції зазначив, з чим і погодився суд апеляційної інстанції, що квартира [ADDRESS] вибула з володіння Львівської міської ради з волі останньої, оскільки правовстановлюючий документ на квартиру, а саме свідоцтво про право власності на квартиру ВАТ «Енергія», на підставі якого в подальшому відбулось відчуження квартири, було оформлено структурним підрозділом Львівської міської ради Сихівською районною адміністрацією, відтак ці повноваження були делеговані позивачем. Тому, з огляду на те, що [PERSON] придбав спірну квартиру за відплатним договором, а саме договором купівлі-продажу, він не знав та не міг знати щодо належності даної квартири позивачу та не встановлено обставин вибуття квартири із володіння позивача поза його волею, відтак останнього визнано добросовісним набувачем майна. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 22.06.2011 відмовлено [PERSON] у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою у даній справі. Таким чином, з огляду на наведене вище, суд приходить до висновку, що наявність наведених вище рішень за позовами [PERSON] є механізмом реалізації прав особи на поновлення порушених прав, однак такі не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не встановлено факту заподіяння шкоди, а також позивачем не доведено причинового зв`язку між діями чи бездіяльністю відповідача щодо вибуття квартири [ADDRESS] із розподілу серед черговиків, в тому числі і його, та із шкодою, яка, на його думку, настала. Згідно з ч.1-ч.4 ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Відповідно до частин першої, шостої, сьомої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як зазначено вище, особа, яка пред`являє вимогу про компенсацію моральної шкоди, зобов`язана довести належними доказами наявність моральної шкоди, протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою, а також вину особи, яка завдала таку моральну шкоду. Оцінивши докази у їх сукупності і взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що матеріалами справи не підтверджено заподіяння позивачу [PERSON] моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) органу місцевого самоврядування Львівської міської ради, та його вини в заподіянні цієї шкоди. Обґрунтування позивачем своїх позовних вимог, фактично свідчить про незгоду із прийнятими рішеннями за його позовами, а також діями чи бездіяльністю посадових осіб на його численні звернення, скарги та заяви з приводу покращення його житлових умов, у зв`язку із перебуванням на квартирному обліку та невиділення йому в порядку таких покращень, квартири [ADDRESS] . Таким чином, відсутні підстави для компенсації позивачу [PERSON] моральної шкоди, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити повністю. Щодо судового збору, суд зазначає таке. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із п. 13 ч. 2\~ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. У зв`язку з наведеним, оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі, судовий збір, від сплати якого звільнений позивач [PERSON] на підставі п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed