Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

У жовтні [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , згідно з яким просив: - усунути [PERSON] від права спадкування за законом майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] ; - скасувати свідоцтво про право власності за законом, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В. у спадковій справі 01/2012 та зареєстроване в реєстрі за № 645 в частині посвідчених прав спадкоємця майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , - [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . на 1/2 частину спадщини, що складається з земельної ділянки по [ADDRESS] , загальною площею 0,0471 га, кадастровий номер № 8000000000:69:234:0007; - скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В., у спадковій справі № 01/2012 та зареєстроване в реєстрі за № 646 в частині посвідчених прав спадкоємця майна [PERSON] , яка померла [INFO] - [PERSON] , [INFO] , - на 1/2 частку спадщини, яка складається з житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 60,5 кв.м, житловою площею 42,4 кв.м, допоміжних приміщень площею 16,6 кв.м, літніх неопалювальних приміщень площею 1,5 кв.м; - визнати [PERSON] власником 1/1 частки спадщини у спадковій справі №01/2012, від якої відсторонений судом відповідач [PERSON] , [INFO] ; - виселити [PERSON] , [INFO] , а також осіб, які з ним проживають у будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] померла мати сторін - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 07.03.2012 року. 11.10.2019 року позивачем було подано заяву приватному нотаріусу про прийняття спадщини, в якій він зазначив, що після смерті його матері - [PERSON] , залишилося нерухоме майно, яке складається з земельної ділянки та розташованого на ній будинку з прибудинковими спорудами по [ADDRESS] . 22.10.2019 року приватний нотаріус Дурбій А.І. виніс постанову № 1/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальних дій в частині оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме спадкове майно, яка була обґрунтована тим, що спадкодавець не прийняла спадщину після смерті її чоловіка - [PERSON] . Разом з тим, 02.10.2020 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/34248/20 за заявою позивача був встановлений юридичний факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті її чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] . Внаслідок вказаного, 07.06.2021 року позивач отримав свідоцтва про право на спадщину за законом за №№ 645, 646 (спадкова справа № 01/2012), згідно з якими спадкоємцями зазначеного у цих свідоцтвах нерухомого майна є позивач та відповідач у рівних частинах. При цьому, спадкове майно складається із житлового будинку загальною площею 60,5 кв.м, житловою площею 42,4 кв.м (прибудинкових приміщень площею 16,6 кв.м та літніх неопалюваних приміщень площею 1,5 кв.м), що розташовані на земельній ділянці площею 0,0471 га, кадастровий номер 8000000000:69:234:007, по [ADDRESS] . У свою чергу позивач вважає, що наявні всі підстави для усунення відповідача від права на спадкування за законом майна [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки, незважаючи на достатньо заможне матеріальне становище, відповідач ухилявся від виконання своїх обов`язків сина відносно матері-спадкодавця, яка, з огляду на свій вік, перебувала у безпорадному стані та беззаперечно потребувала стороннього догляду та допомоги. Одночасно з позовом позивачем було подано до суду клопотання про витребування письмових доказів у порядку, передбаченому ст. 84 ЦПК України, та клопотання про виклик свідків у порядку, передбаченому ст. 91 ЦПК України. Ухвалою суду від 24.10.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 22.11.2022 року частково задоволення клопотання позивача про витребування доказів у справі. 20.01.2023 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі в якості законного представника відповідача - [PERSON] , яке мотивоване тим, що згідно з рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28.01.2022 року [PERSON] , [INFO] , було визнано недієздатним, а його опікуном призначено [PERSON] . У судовому засіданні, яке відбулося 20.01.2023 року, до участі у справі в якості законного представника відповідача залучено [PERSON] . Також, в якості третьої особи до участі у справі залучено Орган опіки та піклування Солом`янської районної державної адміністрації у м. Києві. 25.01.2023 року до суду від СВ Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві на виконання вимог ухвали суду надійшла копія постанови про закриття кримінального провадження № 42014100010000206. 06.02.2023 року до суду надійшов відзив законного представника відповідача - [PERSON] , в якому вона просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем у позовній заяві не доведено факту ухилення відповідача від надання матері - спадкодавцю допомоги при можливості її надання самим відповідачем, який є наразі недієздатним, а також не підтверджено того, що позивач самостійно та належним чином виконував свої зобов`язання з утримання мати, яка потребувала догляду у зв`язку похилим віком. При цьому, зауважує, що позбавлення відповідача, який є психічно хворою і недієздатною особою, права на спадкування за законом, залишить останнього без житла, що є єдиним місцем для його проживання. 15.03.2023 року до суду від КНП "КМКЛ № 2" на виконання вимог ухвали надійшли належним чином завірені копії медичної документації [PERSON] , яка перебувала на лікуванні в КНП "КМКЛ № 2" з 22.12.2011 року по 06.03.2012 року. 28.03.2023 року до суду надійшло клопотання позивача про залучення та витребування додаткових доказів у порядку, передбаченому ст. 84 ЦПК України. Ухвалою суду від 30.03.2023 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів у справі. 17.04.2023 року до суду на виконання вимог ухвали суду надійшов лист від ПП " Клініка "Медіком ", в якому зазначено, що у медичному центрі відсутня інформація щодо звернення громадянина [PERSON] до медичного закладу ПП " Клініка "Медіком " у період з 01.01.1990 року по 01.03.2013 року. Ухвалою від 19.05.2023 року суддею Козленко Г.О. прийнято до свого провадження дану справу. 30.05.2023 року до суду надійшла заява представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 14.06.2023 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 08.08.2023 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Законний представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість та просила відмовити у його задоволенні. Третя особа, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дурбій А.В. у судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа, орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, у судове засідання явку свого представника не забезпечили, подали до суду декілька заяв з не визнанням позову та проханням відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому, посилаються на те, що відповідач є особою з інвалідністю 1 Б групи з 05.12.2022 року, загального захворювання безстроково. Потребує стороннього догляду, нагляду та допомоги, реабілітаційного центру, спостереження психіатра, лікування в психоневрологічному диспансері. З 28.01.2022 (визнання недієздатною особою) перебуває на обліку в органі опіки та піклування. Відповідно до п.п.4, 5 ст. 1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу (відмова від спадщини). До органу опіки та піклування з відповідною заявою ніхто не звертався. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Таким чином, враховуючи, що відповідач є недієздатною особою, він вважається таким, що прийняв спадщину, тому відсутні підстави для позбавлення його права спадкування за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною другою статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторін, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, допитавши свідків, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що згідно зі Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07.06.2021 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбій А.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 645, спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її сини - [PERSON] на 1/2 частку спадщини, та [PERSON] на 1/2 частку спадщини. При цьому, спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з земельної ділянки [ADDRESS] . загальною площею 0,0471 га, кадастровий №8000000000:69:234:0007, цільове призначення - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, що на підставі Державного Акту на право приватної власності на землю IV-KВ № 134641, виданого Київською міською радою 25.03.1999 року, належала [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , спадкоємцем якого була його дружина - [PERSON] , [INFO] , яка прийняла спадщину (згідно з рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2020 року у справі № 760/34249/19), але не оформила своїх прав. Також, згідно зі Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07.06.2021 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбій А.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 646, спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її сини - [PERSON] на 1/2 частку спадщини, та [PERSON] на 1/2 частку спадщини. Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 60,5 кв.м, житловою площею 42,4 кв.м, допоміжних (підсобних) приміщень площею 16,6 кв.м, літніх неопалювальних приміщень 1,5 кв.м, що на підставі Договору на право будівництва будинку і безстрокове використання земельної ділянки, посвідченого Воробйовою Л.М., державним нотаріусом 2-ї Києво-Святошинської державної нотаріальної контори 17.11.1954 року за реєстровим номером 5591, зареєстрованого КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації" 21.03.1996 року за № 39687, належав [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , спадкоємцем якого була його дружина [PERSON] , [INFO] , яка прийняла спадщину (згідно з рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2020 року у справі № 760/34249/19), але не оформила своїх прав. Обидва свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку в праві власності земельну ділянку та житловий будинок було видано [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що наявні всі підстави для усунення відповідача від права на спадкування за законом майна [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки, незважаючи на достатньо заможне матеріальне становище, відповідач ухилявся від виконання своїх обов`язків сина відносно матері-спадкодавця, яка, з огляду на свій вік, перебувала у безпорадному стані та беззаперечно потребувала стороннього догляду та допомоги. Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1216, 1217 ЦК України). Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Разом з тим, як зауважив Верховний Суд у своїй постанові від 01.02.2022 року по справі № 759/18917/17, стандарт доказування залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі, тому доводи касаційної скарги оцінює з урахуванням предмета доказування у цій справі, встановлених судами обставин та їх правової оцінки відповідно до наданих сторонами доказів. При цьому, у справах про усунення від права на спадкування, відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, суд має встановити сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, суд має з`ясувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Свідчення свідків допитаних в судовому засіданні, а саме: дружини позивача [PERSON] та його куми [PERSON] , ґрунтуються на позовних вимогах та не можуть бути прийняті судом з огляду на їх зацікавленість у результаті розгляду справи. Свідок [PERSON] з позивачем і відповідачем є далекими родичами. З позивачем іноді спілкується по телефону, з відповідачем останнім часом бачилася всього пару разів (у лікарні навідувала його та на похоронах його матері), пояснення надавала у своїй більшості зі слів інших осіб та не повідомила суду нічого, що б вплинуло на доказування щодо предмету спору. У свою чергу, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦК України). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Однак, усупереч вищенаведених положень законодавства, позивач не надав належних, допустимих та безспірних доказів на підтвердження одночасного настання всіх передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України обставин, а саме: факт ухилення відповідача від надання допомоги матері, винної поведінки останнього (зокрема, відмова від надання допомоги матері), постійну потребу спадкодавця у допомозі саме відповідача. Інші вимоги позивача також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати суд залишає за позивачем. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: dismissed