Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в обґрунтування вимог якого зазначив, що він працював у відповідача на посаді аналітика комп`ютерних систем та 16 грудня 2022 року він подав на ім`я директора заяву про звільнення за власним бажанням. Тривалий час позивачу не було відомо про результати розгляду його заяви. Потім, 25 січня позивачу стало відомо, що наказом № 27-к від 16.12.2022 року його звільнено з посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України. Надалі, 21 лютого 2023 року він отримав наказ про звільнення, акт про порушення обов`язків, трудову книжку та лист-відповідь про виправлення помилки запису наказу. Також зазначив, що на день його звільнення товариство не провело із ним розрахунок по заробітній платі. Посилаючись на відповідні положення трудового законодавства, позивач вважає, що відповідач неправомірно звільнив його та не провів виплату заробітної плати в день звільнення, а тому просить: - визнати незаконним і скасувати наказ товариства про його звільнення; - визнати незаконним і скасувати наказ товариства про внесення змін до наказу про звільнення; - поновити його на роботі у відповідача на посаді аналітика комп`ютерних систем; - стягнути з товариства середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 71\~315 гривень 50 копійок (а.с. 41 50). Ухвалою від 24 листопада 2023 року за клопотанням позивача судом було зобов`язано відповідача надати суду: -належним чином завірену копію особової справи працівника [PERSON] ; -документ про нараховані й виплачені суми [PERSON] при його звільненні (а.с. 53). Станом на дату постановлення цього судового рішення, суду не надано витребуваних документів. Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Оскільки відповідач, який отримав судове повідомлення про розгляд справи разом із копію ухвали про відкриття провадження та примірником позовної заяви з додатками, у встановлений цивільним процесуальним законом строк не подав відзив на позов і не заперечив проти вирішення справи в порядку спрощеного провадження, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с. 54, 58). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд встановив такі обставини та приходить до наступних висновків. Насамперед, за змістом позову позивач зазначає про те, що 16 грудня 2022 року він подав на ім`я директора заяву про звільнення за власним бажанням. Однак, позивач не додав до позову та не надав суду під час розгляду справи копії вказаної заяви та не довів перед судом дійсність зазначеного факту. Наказом ТОВ «Магелан Трек Солюшен» № 57-к від 16.02.2022 року позивача було звільнено з посади аналітика комп`ютерних систем за одноразове грубе порушення трудових обов`язків згідно із п. 1 ст. 41 КЗпП України (а.с. 7). Підставою видання вказаного наказу про звільнення є Акт про порушення обов`язків від 15.12.2022 року, за змістом якого викладено обставини порушення позивачем його трудових обов`язків (а.с. 9). Також, на підставі вказаного акту від 15.12.2022 року відповідачем видано наказ № 27.1-к від 30 грудня 2022 року, яким внесено зміни до наказу № 27-к від 16 грудня 2022 року та звільнено позивача з посади аналітика комп`ютерних систем згідно із п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (а.с. 8). Згідно із п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником обов`язків без поважних причин. З передбачених зазначеною нормою права підстав працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП України). Тобто, норма п. 3 ст. 40 КЗпП України дає роботодавцю право за власною ініціативою припинити трудові відносини з працівником у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (ПВТР), якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. При цьому, систематичним невиконанням обов`язків вважається саме таке, що вчинене працівником, який вже раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Подібні висновки викладені у\~постановах Верховного Суду від 12.02.2020 року по справі № 345/472/19,\~від 07.05.2020 року по справі № 333/1839/19,\~від 08.04.2020 року справі № 554/9453/15-ц,\~від 03.06.2020 року по справі № 766/7760/17. Отже, звільнення за систематичне порушення посадових/робочих обов`язків можливе лише щодо працівників, які вже притягались до відповідальності, однак такі заходи відповідальності не мали належного впливу на працівника та порушення повторилось. У разі не дотримання роботодавцем передбачених п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вимог, звільнення працівника згідно із п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не може вважатися законним.\~ Натомість, під час розгляду справи відповідач не надав суду доказів, які б свідчили про систематичність невиконання позивачем трудових обов`язків, у тому числі зокрема і допущення позивачем порушення покладених на нього обов`язків та притягнення його за це до відповідальності, а також, застосовані до позивача заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і він знову вчинив дисциплінарний проступок у зв`язку з чим до нього застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Складений відповідачем Акт про порушення обов`язків від 15.12.2022 року до наказів від 16 грудня 2022 року № 27-к й від 30.12.2022 року № 27.1-к не містить даних, які б підтверджували вищенаведені обставини, оскільки він не відображає відомості про застосовування до позивача заходів дисциплінарного чи громадського стягнення за систематичне невиконання позивачем без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (ПВТР). Воднораз, суд звертає увагу на необхідність дотримання норм статті 233 Кодексу законів про працю України, частина друга якої визначає, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. За змістом свого клопотання від 17.10.2023 року про поновлення пропущеного встановленого законом строку для звернення до суду із даним позовом, позивач зазначає про отримання ним трудової книжки та копії наказу № 57-к від 16.02.2022 року 21 лютого 2023 року (а.с. 17). Проте, в матеріалах справи відсутні, до позову не додано та під час розгляду справи позивачем не надано суду жодного об`єктивного, достовірного, прямого і беззаперечного письмового доказу факту отримання позивачем трудової книжки та копії наказу № 57-к від 16.02.2022 року саме 21 лютого 2023 року. Однак, суд наголошує на тому, що вже в січні 2023 року позивачу було достовірно відомо про його звільнення, про що беззаперечно свідчить письмова заява позивача від 25 січня 2023 року на адресу товариства, у якій позивач повідомляє про його незгоду із звільненням (а.с. 14). Також, відповідно до відмітки із зазначенням дати і підписом позивача виконаної ним на копії наказу від 16 грудня 2022 року № 27-к, слід зродити логічний і послідовний висновок про те, що станом на 14 березня 2023 року позивач вже мав у себе копію вказаного наказу про його звільнення (а.с. 7). Одночасно, суд переконаний у тому, що саме в березні 2023 року позивачу також стало відомо й про зміну підстав його звільнення про що товариство повідомило позивача листом № 6 від 07.02.2023 року (а.с. 15). При цьому, на думку суду, факт зміни відповідачем 30 грудня 2022 року підстав звільнення позивача, абсолютно не впливав і не обмежував право позивача на звернення до суду в передбачений ч. 2 ст. 233 КЗпП України місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Як наслідок, вже в січні 2023 року з метою захисту своїх прав позивач мав право на звернення до суду; але позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою від 25 січня 2023 року, в якій повідомив про незгоду із звільненням (а.с. 14). У зв`язку із цим, суд вважає необґрунтованим і безпідставним посилання позивача на отримання ним 28 вересня 2023 року копії наказу № 27.1-к від 30 грудня 2022 року про внесення змін до наказу № 27-к від 16 грудня 2022 року про звільнення, оскільки факт зміни підстав звільнення не перешкоджав позивачу звернутися до суду у встановлений ч. 2 ст. 233 КЗпП України місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення (саме про звільнення, а не про зміну підстав звільнення!). Також, відсутні об`єктивні підстави довіряти напису позивача: «з наказом ознайомлений 28.09.2023 року» на копії наказу № 27.1-к від 30 грудня 2022 року про внесення змін, оскільки такий напис було вчинено позивачем на його власний розсуд за його особистим бажанням у невстановлений судом час (а.с. 8). На переконання суду, єдиним, достовірним підтвердженням отримання особою копії наказу товариства у встановленому порядку має бути належним чином оформлена розписка працівника виконана на окремому бланку товариства, поштове відправлення або, наприклад, особистий підпис працівника в журналі товариства про видачу копій документів (наказів та інше), що об`єктивно свідчить про конкретну дату отримання особою документу та надасть суд можливість встановити таку дату за безсторонніми фактами. Крім того, посилаючись у своєму клопотанні від 17.10.2023 року про поновлення пропущеного встановленого законом строку для звернення до суду із даним позовом, позивач зазначає про розгляд судової справи № 362/1490/23 протягом березня серпня 2023 року (а.с. 17). Вказані обставини судового розгляду, на думку суду, також не є підставами для поновлення пропущеного строку суду подачі даного позову, оскільки у вказаній справі № 362/1490/23 позивач мав право змінити предмет і/або підстави позову. Серед іншого, викликає обґрунтоване занепокоєння та обставина, що позивач не додав до даного позову копію судового рішення від 08 серпня 2023 року по цивільній справі № 362/1490/23 (про яке він зазначає у своєму клопотанні від 17.10.2023 року про поновлення пропущеного встановленого законом строку для звернення до суду із даним позовом). При цьому, суд вважає, що позивач беззаперечно мав можливість додати до даної позовної заяви належним чином завірену копію судового рішення від 08 серпня 2023 року по цивільній справі № 362/1490/23 для повного і всебічного розгляду даної цивільної справи № 362/6806/23. Крім того, згідно із частиною сьомою статті 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Тобто, вчинення судом дій (наприклад, витребування від суду належним чином завіреної копії або роздруківка з ЄДРСР) з метою отримання копії судового рішення від 08 серпня 2023 року по цивільній справі № 362/1490/23 з відміткою суду про набрання ним законної сили, безумовно призведе до порушення визначених статтями 12 і 13 ЦПК України принципів змагальності й диспозитивності цивільного судочинства, що є неприпустимим. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання позивача від 17.10.2023 року про поновлення пропущеного встановленого законом строку для звернення до суду із даним позовом (а.с. 17). В березні 2023 року позивач достовірно мав у себе копію наказу про його звільнення, оскільки завіряв його своїм підписом та подав даний позов в жовтні 2023 року, що підтверджується відбитком поштового відділення на конверті (а.с. 7, 20). За таких обставин, відповідно до усталеної практики Верховного Суду, у даному випадку необхідно застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду у вигляді відмови в задоволенні позову, оскільки судом встановлено, що трудове право позивача та його охоронюваний законом інтерес стосовно звільнення дійсно порушені, але позивачем пропущено визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду та відсутні підстави для поновлення цього строку. Враховуючи викладене,\~

Outcome: dismissed