Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення, посилаючись на те, що [INFO] помер її брат [PERSON] , після смерті якого вона успадкувала житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спірний житловий будинок належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 жовтня 2016 року. Вказуючи, що у вказаному житловому будинку зареєстрована та проживає відповідач [PERSON] , яка проживала з її братом [PERSON] однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, та відмовляється в добровільному порядку виселитися та знятися із реєстрації, що порушує її права як нового власника житла, позивач [PERSON] просилаусунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] із житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Суддя своєю ухвалою позовну заяву прийняла до розгляду, відкрила провадження у справі та призначила підготовче засідання. Ухвалою Турійського районного суду Волинської області від 22 лютого 2021 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Волинський обласний державний нотаріальний архів, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. 26 травня 2023 року Турійським районним судом Волинської області ухвалено рішення в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Волинський обласний державний нотаріальний архів, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яке 06 липня 2023 року набрало законної сили. Суд своєю ухвалою від 01 вересня 2023 року провадження у справі поновив та призначив справу до розгляду в підготовчому засіданні. Суд своєю ухвалою від 01 листопада 2023 року підготовче провадження закрив і справу призначив до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Представник позивача [PERSON] - адвокат Клімук О.С. у судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Хомич Ю.В. позовні вимоги не визнали, просили в позові відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Як установив суд, що 10 жовтня 2016 року державний нотаріус Турійської державної нотаріальної контори Волинської області Гут А.П. видав [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 11 березня 2003 року серії [NUMBER] (а. с. 6). Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10 жовтня 2016 року (а. с. 6 на звороті - 7). Відповідно до довідки Ружинської сільської ради Турійського району Волинської області від 02 липня 2018 року № 318 у спірному житловому будинку зареєстрована та проживає відповідач [PERSON] (а. с. 9). Пропозицію позивача [PERSON] про добровільне виселення та зняття з реєстрації з будинку, що належить їй на праві власності (а. с. 8), відповідач [PERSON] залишила без відповіді та задоволення. Звертаючись із цим позовом до суду, позивач [PERSON] посилалася на те, що перехід права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування до неї є підставою для виселення відповідача [PERSON] із спірного житла. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частин другої-третьої статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У частині другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року заява № 30856/03, § 41, 44). Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт переходу права власності на житло до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Схожий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298 цс 19). У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 26 травня 2023 року у цивільній справі №169/644/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Волинський обласний державний нотаріальний архів, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, що набрало законної сили, встановлено, що факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю, а саме: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, підтверджується довідками Ружинської сільської ради Турійського району Волинської області та не оспорюється відповідачем. Таким чином матеріали справи містять належні докази на підтвердження спільного проживання позивача [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Встановивши, що відповідач є членом сім`ї попереднього власника житла [PERSON] , брата позивача, проживає у спірному домоволодінні більше 30 років, сприймає його як єдине житло, не має іншого житла, придатного для проживання, суд дійшов висновку, що її виселення із житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , становите надмірний тягар для неї та за обставин цієї справи є непропорційним. Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору відсутні. На підставі викладеного, статей 317, 319, 383, 405 ЦК України, та

Outcome: dismissed