Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

Описова частина Зміст позовних вимог Акціонерне товариство «Укрсиббанк» звернулося до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування\~позовних вимог\~позивач посилається\~на те,\~що відповідно\~до вимогам\~Закону України\~«Про акціонерні\~товариства» №\~514-VI\~від 17.09.2008,\~були внесені\~зміни у\~Статут АКІБ\~«УкрСиббанк»,\~відповідно до\~яких нове\~повне найменування\~Банку стало:\~Публічне акціонерне\~товариство «УкрСиббанк». Згідно з положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк». В подальшому, у зв язку з приведенням своєї діяльнасті у відповідність до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», загальними зборами акціонерів банку 17.10.2018 було прийнято рішення про зміну типу товариства на приватне акціонерне товариство та про зміну найменування Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на Акціонерне товариство «Укрсиббанк», яке є правонаступником за всіма правами та обов`язками Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк». Копії 1-6 сторінок статуту АТ «Укрсиббанк», як докази, надаються. АКІБ «УкрСиббанк» (поточне найменування Акціонерне товариство «Укрсиббанк») та [PERSON] уклали договір про надання споживчого кредиту № 11161269000 від 29.05.2007 (надалі - Кредитний договір ), відповідно до умов якого Позивач надав Відповідачу 1 кредит (грошові кошти) в сумі 96700.00 швейцарських франків, а Відповідач зобов`язався щомісяця повертати у валюті договору шв.франках кредит та сплачувати проценти у розмірі 8.99 % річних за користування кредитом в строки, передбачені кредитним договором, але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 28.05.2028, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п.1.1, 1.2. кредитного договору). Копія кредитного договору, як доказ, надається. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору прийнята порука [PERSON] згідно з договором поруки №117839 від 29.05.2007 року. Відповідно із ст. 553, 554 ЦК України, п. п. 1.1.-1.5 договору поруки поручитель зобов`язується відповідати за виконання позичальником зобов`язань перед кредитором щодо повернення у повному розмірі кредиту, сплати процентів, пені, що виникли з кредитного договору, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. Підписанням договору поруки поручитель підтвердив, що йому добре відомі усі умови вищевказаного кредитного договору. Причини невиконання позичальником своїх зобов`язань по кредитному договору ніяким чином не можуть вплинути на виконання поручителем зобов`язань по договору поруки. Копія договору поруки, як доказ, надається. В зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, виникла прострочена заборгованість за вказаним договором. АТ «Укрсиббанк» звернулося до суду з позовом про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості, що утворилася станом на 27.01.2010 за вказаним вище кредитним договором №11161269000 від 29.05.2007 року по кредиту та процентам у розмірі 99997.35 шв.франків (згідно з курсом НБУ 765772.10 грн.), 750.41 шв.франків (що за курсом НБУ 2107.51 грн.) - пені, 500 грн. неустойка та за кредитним договором №11157885000 від 23.05.2007 року у розмірі 18361.06 дол.США ( згідно курсу НБУ 146 976.61 грн.) . Копія позовної заяви від 08.02.2010 року, як доказ, надається. 12.05.2011 Шевченківський районний суд м. Чернівців ухвалив рішення про стягнення солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 11161269000 від 29.05.2007 та за кредитним договором №11157885000 від 23.05.2007 року в загальній сумі 921602.83 грн. та судовий збір у розмірі 1700 грн. (дев`ятсот двадцять одна) гривня 26 копійок. 25.08.2011 ухвалою апеляційного суду Чернівецької області вказане рішення залишено в силі. Рішення суду тривалий час не виконується, заборгованість за кредитним договором залишається не погашеною. Виписка за кредитним договором та Довідки розрахунки заборгованості за кредитним договором, які сформовані станом на 28.03.2023 шляхом витягу з електронних облікових систем банку та перенесені на паперові носії, як докази наявності заборгованості та відсутність погашень, додаються до позовної заяви. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, за прострочення повернення суми боргу за кредитом та процентами за кредитним договором № 11161269000 від 29.05.2007 необхідно стягнути з відповідачів у солідарному порядку 3 % річних у сумі 5621.77 шв.франків. Розрахунок 3% річних здійснено за формулою: 99997.35 шв.франків (заборгованість за кредитом та процентами станом на 27.01.2010 року) х 3% річних : 365 х 684 (кількість днів прострочення за період з 10.04.2020 по 23.02.2022) = 5621.77 шв.франків. На підставі викладеного, позивач просив суд солідарно стягнути з відповідачів на користь позивача 3 % річних у сумі 5621.77 шв.франків (п`ять тисяч шістсот двадцять один швейцарський франк 77 сан.), а також судовий збір у розмірі 3407.21 грн. та фактично понесені судові витрати. Надходження позовної заяви та інших заяв до суду 24.04.2023 суддя ухвалою у справі № 727/3620/23 відкрила провадження та призначила справу до розгляду. 30.05.2023 відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, де зазначив, що позов не визнає, обґрунтовує наступним. Позовні вимоги грунтуються на тому, що відповідачі не виконали свої зобов`язання перед позивачем, а саме: не виконали рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.05.2011 щодо стягнення грошових коштів; розмірі 921 602,83 грн., а тому має право на стягнення 3% річних. По-перше, Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 12.05.2011р., яке набрало законної сили, вирішено стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 921 602,83грн. Позивач у своїй позовній заяві просить стягнути грошові кошти у сумі 5621,77 шв.франків, а саме: 3 % річних з суми 99997,35шв. франків, тобто на частину суми, яка зазначена в рішенні Шевченківського районного суду. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, щодо розміру позивних вимог. Вищенаведене підтверджує відсутність інформації щодо виконання відповідачами рішення суду відповідачами та інформацію, щодо залишку боргу по ньому. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Довідка - розрахунок заборгованості за кредитом [PERSON] на 28.03.2023 за кредитним договором №11161269000від 29.05.2007 доданий позивачем до позовної заяви не є належним доказом підтвердження наявності заборгованості за відповідачем 1 та відповідачем 2. Відповідно до правової позиції висвітленої у Постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року по справі № 209/3103/21, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постанова Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Виписка за кредитним договором з 28.03.2023 по 28.03.2023 не може підтверджувати невиконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.05.2011 відповідачами, оскільки вона відображає оборот коштів за один день по кредитному договору №11161269000, а не період з моменту набрання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці законної сили до моменту подання позовної заяви. Отже, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо наявності та розміру заборгованості станом на день подання позовної заяви до суду, адже сума боргу, зазначена у рішенні Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.05.2011 та сума відображена у позовній заяві істотно відрізняються. По-друге, відповідач [PERSON] вважає, що між сторонами виникло натуральне зобов`язання, на яке 3 % річних не нараховуються, що підтверджується наступним. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Згідно із положеннями частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.1 ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: (1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; (2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зроблено висновок, що «натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку». Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зробила висновок про те, що «виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону». Дана правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 17.11.2020 за №904/6892/17 та постановою Верховного Суду від 23.11.2022 по справі №285/3536/20. Отже, законодавець виділив два види захисту вимоги, а саме: стягнення в судовому порядку боргу та звернення до примусового виконання рішення суду щодо стягнення боргу. 12.03.2014 Шевченківським районним судом м. Чернівці видано виконавчі листи щодо стягнення боргу з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача. Позивач звернувся із даними виконавчими листами до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції із заявами про відкриття виконавчого провадження. В ході перевірки, яка була проведена начальником ВДВС Шевченківського району, було встановлено та зобов`язано державного виконавця винести постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання щодо стягнення боргу з [PERSON] 10.09.2014 позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівці із заявою про поновлення строків на пред`явлення виконавчого листа до виконання щодо стягнення боргу з [PERSON] у сумі 921\~602,83 грн. 03.10.2014 Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці у справі 2-684/11 ухвалено відмовити у задоволенні заяви про поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання. Отже, з 2014 року позивачем було втрачено можливість звернутися до органів державної виконавчої служби для примусового стягнення заборгованості з [PERSON] та виконати рішення суду в частині стягнення коштів з відповідача 2 у сумі 921\~602,83 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.11.2017, виконавчий лист щодо стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 921602,83грн. визнано таким, що не підлягає виконанню. 18.12.2017 державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області винесено постанову про закінчення примусового виконання рішень щодо стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 921 602,83грн. Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 05.04.2019, ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.11.2017 скасовано, в задоволенні заяви [PERSON] про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовлено. 18.09.2019 позивач повторно пред`явив до виконання виконавчий лист до Першого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області. 27.09.2019 старшим державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області за заявою позивача відкрито виконавче провадження щодо стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 921602,83 грн. 08.10.2019 державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, винесено постанову про скасування процесуального документа, а саме: постанови про відкриття виконавчого провадження від 27.09.2019 щодо стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 921602,83 грн. 08.10.2019 державним виконавцем повідомлено позивача про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 18.11.2019 скаргу АТ «УкрСиббанк» задоволено: визнано неправомірним та скасовано рішення (повідомлення) державного виконавця Першого ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області Савки М. С. від 08 жовтня 2019 року про повернення виконавчого листа № 2-684/11 без прийняття до виконання. Зобов`язано державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), розглянувши заяву АТ «УкрСиббанк» від 18 вересня 2019 року № 21-4/654 про відкриття виконавчого провадження та прийняти рішення відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Постановою Чернівецького апеляційного суду від 23 січня 2020 року скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівців від 18 листопада 2019 року. Скаргу АТ «УкрСиббанк» залишено без задоволення. Постановою від 12.04.2021 Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду встановлено: «Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України). Суди встановили, що заявник у жовтні 2019 року та у лютому 2020 року звертався до начальника Першого ВДВС із заявою про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та відновлення виконавчого провадження, тоді як зі скаргою до суду звернувся 11 червня 2020 року. Використання такого способу захисту порушених прав не свідчить про поважність причини пропуску строку на звернення до суду з цією скаргою. АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із пропуском десятиденного строку, встановленого в статті 449 ЦПК України. Інших доказів щодо поважності причин пропуску строку банком не надано.» Постановою Верхового Суду від 12.04.2021 по справі №727/5129/20 постановлено Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 серпня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року залишити без змін. Отже, фактично з 2017 позивачем було втрачено можливість звернутися до органів державної виконавчої служби для примусового стягнення заборгованості з [PERSON] та виконати рішення суду в частині стягнення коштів з відповідача 1. Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що відповідачі не виконали свої зобов`язання перед позивачем, а саме: не виконали рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.05.2011. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, рішеннями судів різних інстанцій встановлено, що АТ «Укрсиббанк» втратив право на примусовий захист (виконання) рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.05.2011, у зв`язку пропуском строків давності саме з вини позивача. Ураховуючи, що судовими рішеннями у даній справі, які набрали законної сили, відмовлено стягувачу у поновленні строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання, тобто його вимоги, які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищені в судовому та примусовому порядку, між сторонами виникло натуральне зобов`язання, а тому вважаємо, що дана позовна заява не підлягає задоволенню. По-третє, посилання позивача на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 08.11.2019 по справі №127/15672/16-ц, який надано за обставинами справи, є відмінними від обставин даної справи (у справі, яка переглядалася Верховним Судом, триваюче виконавче провадження за рішенням суду та постійне погашення боргу). \~ \~ \~ \~Посилання позивача на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 16.01.2019 по справі №373/2054/16-ц, який надано за обставинами справи, є відмінними від обставин даної справи (у справі, яка переглядалася Верховним Судом, звернулися з позовом про стягнення основного боргу разом із нарахованими 3% річних). Посилання позивача на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 16.01.2019 по справі №373/2054/16-ц, який надано за обставинами справи, є відмінними від обставин даної справи (у справі, яка переглядалася Верховним Судом, по виконавчому провадженню триває погашення боргу та фактично рішення не винесено, а повернуто на новий розгляд). Згідно з ч. 1 сит 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. На підставі вищенаведеного надаємо до суду попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 15 ЦПК України). Відповідач [PERSON] уклав договір про надання правової допомоги №2 від 17.05.2023р. з адвокатом Калмиковою С.С., предметом якої є надання правничої допомоги, у зв`язку із чим відповідачу понесено відповідні витрати. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, попередній (орієнтований) розмір витрат пов`язані із наданням правової допомоги становить 14100,00грн., з яких 8500,00 вартість наданих послуг та 5600,00 вартість очікуваних витрат пов`язані із розглядом справи. Відповідно до п. 4.3 Договору про надання правової допомоги №2 від 17.05.2023р. оплата гонорару адвокату підтверджується актом виконаних робіт, який буде підписаний після надання всього об`єму послуг, а тому детальний розрахунок витрат на правову допомогу буде надано відповідно до ст. 141 ЦПК України Отже, знаючи про неможливість стягнути кошти у примусовому порядку та у судовому порядку, який встановлений чинним законодавством, у зв`язку із пропуском строку звернення до органів ДВС, позивач намагається компенсувати свої витрати додатковими нарахуваннями 3 % річних на натуральне зобов`язання, яке виникло внаслідок саме дій позивача. 12.06.2023 відповідач [PERSON] надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечувала. 19.06.2023 представником позивача надана відповідь на відзив. 28.06.2023 представник відповідач надав заперечення на відповідь на відзив, де зазначив, що з позовними вимогами АТ «Укрсибанк» [PERSON] не погоджується із твердженнями, викладеними у відповіді на відзив позивача, вважає їх надуманими та такими, що не відповідають обставинам справи, вважає вимоги позивача незаконними та необгрунтованими у зв`язку з наступним. Першочергово, твердження представника позивача, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦК України розмір заборгованості не підлягає доказуванню у цій справі і має приюдиційний характер та не спростовує доводи представника відповідача про недоведеність заборгованість за кредитним договором не відповідає обставинам справи, що підтверджується наступним. Заборгованості відповідачів згідно з рішенням Шевченківського районного суду від 12.05.2011 по справі №2-684/11, яким вирішено задовольнити позовні вимоги АТ «Укрсиббанк» та стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №11157885000 від 23.05.2007 та за кредитним договором №1116126900 від 29.05.2007, в загальній сумі 921\~602,83 грн. є приюдиційним станом на день винесення рішення, аж ніяк підтвердження заборгованості станом на день звернення із даною позовною заявою до суду. На виконання рішення Шевченківського районного суду від 12.05.2011, судом видано виконавчий лист від 12.04.2014 про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитними договорами у розмірі 921602,83грн. Відповідно до п.п.1 п. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення. 28.03.2014 постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції про відкриття провадження ВП №42725885 зазначено стягнення боргу у сумі 772018,71грн., а не сума зазначена у рішенні суду. Вищенаведене підтверджує часткове виконання рішення суду. Позивачем не надано жодного належного доказу того, що рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці було виконано. Натомість, за заявою позивача 27.09.2019 старшим державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60149065 про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості у сумі 921602,83 грн. на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці. Отже, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, щодо наявності та розміру заборгованості станом на день подання позовної заяви до суду, адже сума боргу, зазначена у рішенні Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.05.2011 та сума відображена у позовній заяві істотно відрізняються. По-друге, вважаємо, що крім того, що зобов`язання є натуральним, позивач не мав права нараховувати 3% річних протягом 10.04.2020 по 23.02.2022, що підтверджується наступним. [PERSON] є ветераном війни інвалідом війни 3 групи, який 20.07.2014 отримав травму на території аеропорту м. Луганськ під час артилерійського обстрілу в районі проведення АТО (копія довідки про обставини травми додається), що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 04.04.2023 (копія посвідчення знаходиться в матеріалах справи). Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Так, в статях 1-2 даного Закону закріплені Гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей за якими - військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції. В частині 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» зазначено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Верховний Суд однозначно сформулював правову позицію щодо тлумачення поняття «особливий період» у постанові від 25.04.2018 у справі №205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17). У постанові зазначено, що особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і тривав до 24.02.2022 оскільки був введений військовий стан. Крім того, згідно з п. 6 Розділу IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції від 17.03.2022) встановлено, що у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Отже, знаючи про неможливість стягнути кошти у примусовому порядку та у судовому порядку, який встановлений чинним законодавством, у зв`язку із пропуском строку звернення до органів ДВС, неправомірністю позивач намагається компенсувати свої витрати додатковими нарахуваннями 3 % річних на натуральне зобов`язання, яке виникло внаслідок саме дій позивача. Крім того, вважаємо неправомірними вимоги стягнення 3 відсотків річних з ветерана війни інваліда війни 3 групи, який захищав Батьківщину від агресії Російської Федерації. Просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі та стягнути з позивача витрати на правову допомогу. Доводи особи, яка подала позов Позовна заява мотивована тим, що відповідачі внаслідок не виконання належним чином умови кредитного договору допустили утворення заборгованості за кредитом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимог підтримала, підтвердила факти, викладені в позовній заяві, та просила суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове\~засідання не\~з`явився,\~про день,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлялися\~належним чином, в судовому засіданні був представлений представником [PERSON] , яка у встановлений судом строк, на адресу суду надала відзив на позов, заперечення на відповідь на відзив, просила у позові відмовити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив. Вважає, що знаючи про неможливість стягнути кошти у примусовому порядку та у судовому порядку, який встановлений чинним законодавством, у зв`язку із пропуском строку звернення до органів ДВС, неправомірністю позивач намагається компенсувати свої витрати додатковими нарахуваннями 3 % річних на натуральне зобов`язання, яке виникло внаслідок саме дій позивача. Крім того, вважають неправомірними вимоги стягнення 3 відсотків річних з ветерана війни інваліда війни 3 групи, який захищав Батьківщину від агресії Російської Федерації.. Відповідач [PERSON] в судове\~засідання не\~з`явилася,\~про день,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлялася\~належним чином, у встановлений судом строк, на адресу суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечувала. Вислухавши представника позивача, представника відповідача [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, суд уважає, встановленими наступні фактичні обставини справи. Фактичні обставини справи, встановлені судом Згідно з договором про надання споживчого кредиту № 11161269000 від 29.05.2007, [PERSON] , позичальник, отримав кредит від Акціонерного товариства «Укрсиббанк» у розмірі 96700 швейцарських франків. Вказана сума кредиту дорівнює 397824,77 грн. відповідно до п. 1.1. Відповідно до п. 1.2.1 договору строк кредитування здійснюється у наступний термін 30.05.2007. Позичальник зобов`язаний повернути кредиту у повному обсязі в термін та розмірах, що встановлено графіком погашення , але в будь-якому випадку не пізніше 28.05.2028 п. 1.2.2. Відповідно до п. 1.2.3. Договору з моменту підписання договору, Банк надає Позичальнику перший період відстрочення терміном на 6 місяців. Відповідно до\~п.\~1.3.1. договору, за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 8.99% річних. Згідно з Договором поруки № 117839 від 29.05.2007 Поручитель [PERSON] зобов`язується перед Кредитором, відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов`язань перед Кредитором, що виникли з Кредитного договору №11161269000 від 29.05.2007 в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці №2-684/11 від 12.05.2011, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором №11161269000 від 29.05.2007 в загальній сумі 921602,83 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1700,00 грн., та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справ в сумі 120,00 грн. Згідно з ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 25.08.2011, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.05.2011 залишено без змін. Згідно з ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03.10.2014 справа №2-684/11, в задоволенні заяви ПАТ «УкрСиббанк» про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа від 12.05.2011 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці №2-684/11 від 12.05.2011 відмовлено. Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №60149065 від 27.09.2019, відкрито виконавче провадження виконавчий лист №2-684/11 від 12.03.2014 щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 921602,83 грн. та 1700 грн. судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справ в сумі 120,00 грн. Згідно з постановою про скасування процесуального документу ВП №60149065 від 08.10.2019, скасовано постанову відкриття виконавчого провадження ВП №60149065 від 27.09.2019. Згідно з постановою ВС справа №727/5129/20 від 12.04.2021, ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.08.2020 та постанову Чернівецького апеляційного суду від 27.10.2020 залишено буз змін. Згідно з випискою за кредитним договором станом на 28.03.2023, заборгованість за договором №11161269000 від 29.05.2007 складає 256494,79 швейц.франків, яка складається з заборгованості за кредитом 91195,81 швейц.франків, заборгованість по процентам за користування кредитом 165298,95 швейц.франків. Згідно з посвідченням серії [NUMBER] від 04.04.2023, [PERSON] отримав посвідчення інвалідності 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни. Згідно з довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №18 від 22.09.2014, наданою ВЧ польова пошта [NUMBER] [PERSON] [INFO] о 13.00 на території аеропорту м. Луганськ під час артилерійського обстрілу отримав вибухову травму у районі проведення АТО. Мотивувальна частина Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно з договором про надання споживчого кредиту № 11161269000 від 29.05.2007 [PERSON] , позичальник, отримав кредит від Акціонерного товариства «Укрсиббанк» у розмірі 96700 швейцарських франків. Вказана сума кредиту дорівнює 397824,77 грн. відповідно до п. 1.1. Згідно з Договором поруки № 117839 від 29.05.2007 Поручитель [PERSON] зобов`язується перед Кредитором, відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов`язань перед Кредитором, що виникли з Кредитного договору №11161269000 від 29.05.2007 в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці №2-684/11 від 12.05.2011, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором №11161269000 від 29.05.2007 в загальній сумі 921602,83 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1700,00 грн., та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справ в сумі 120,00 грн. Згідно з ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 25.08.2011, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.05.2011 залишено без змін. Згідно з ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03.10.2014 справа №2-684/11, в задоволенні заяви ПАТ «УкрСиббанк» про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа від 12.05.2011 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці №2-684/11 від 12.05.2011 відмовлено. Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №60149065 від 27.09.2019, відкрито виконавче провадження виконавчий лист №2-684/11 від 12.03.2014 щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 921602,83 грн. та 1700 грн. судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справ в сумі 120,00 грн. Згідно з постановою про скасування процесуального документу ВП №60149065 від 08.10.2019, скасовано постанову відкриття виконавчого провадження ВП №60149065 від 27.09.2019. Згідно з постановою ВС справа №727/5129/20 від 12.04.2021, ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.08.2020 та постанову Чернівецького апеляційного суду від 27.10.2020 залишено буз змін. Суди встановили, що заявник у жовтні 2019 року та у лютому 2020 року звертався до начальника Першого ВДВС із заявою про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та відновлення виконавчого провадження, тоді як зі скаргою до суду звернувся 11 червня 2020 року. Використання такого способу захисту порушених прав не свідчить про поважність причини пропуску строку на звернення до суду з цією скаргою. АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із пропуском десятиденного строку, встановленого в статті 449 ЦПК України. Інших доказів щодо поважності причин пропуску строку банком не надано.» Постановою Верхового Суду від 12.04.2021 по справі №727/5129/20 постановлено, Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 серпня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року залишити без змін. Отже, фактично з 2017 позивачем було втрачено можливість звернутися до органів державної виконавчої служби для примусового стягнення заборгованості з [PERSON] та виконати рішення суду в частині стягнення коштів з відповідача [PERSON] . Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що відповідачі не виконали свої зобов`язання перед позивачем, а саме: не виконали рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.05.2011. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, рішеннями судів різних інстанцій встановлено, що АТ «Укрсиббанк» втратив право на примусовий захист (виконання) рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.05.2011, у зв`язку пропуском строків давності саме з вини позивача. Згідно із положеннями частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.1 ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: (1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; (2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зроблено висновок, що «натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку». Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зробила висновок про те, що «виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону». Дана правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 17.11.2020 за №904/6892/17 та постановою Верховного Суду від 23.11.2022 по справі №285/3536/20. Отже, законодавець виділив два види захисту вимоги, а саме: стягнення в судовому порядку боргу та звернення до примусового виконання рішення суду щодо стягнення боргу. Ураховуючи, що судовими рішеннями у даній справі, які набрали законної сили, відмовлено стягувачу у поновленні строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання, тобто його вимоги, які виникли на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.05.2011, не можуть бути захищені в судовому та примусовому порядку, між сторонами виникло натуральне зобов`язання, а тому дана позовна заява не підлягає задоволенню. Також суд погоджується з доводами відповідача, що вважаємо, що крім того, що зобов`язання є натуральним, позивач не мав права нараховувати 3% річних протягом 10.04.2020 по 23.02.2022, що підтверджується наступним. [PERSON] є ветераном війни інвалідом війни 3 групи, який 20.07.2014 отримав травму на території аеропорту м. Луганськ під час артилерійського обстрілу в районі проведення АТО (копія довідки про обставини травми додається), що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 04.04.2023 (копія посвідчення знаходиться в матеріалах справи). Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Так, в статях 1-2 даного Закону закріплені Гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей за якими - військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції. В частині 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» зазначено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Верховний Суд однозначно сформулював правову позицію щодо тлумачення поняття «особливий період» у постанові від 25.04.2018 у справі №205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17). У постанові зазначено, що особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і тривав до 24.02.2022 оскільки був введений військовий стан. Отже, знаючи про неможливість стягнути кошти у примусовому порядку та у судовому порядку, який встановлений чинним законодавством, у зв`язку із пропуском строку звернення до органів ДВС, неправомірністю позивач намагається компенсувати свої витрати додатковими нарахуваннями 3 % річних на натуральне зобов`язання, яке виникло внаслідок саме дій позивача. На підставі викладеного, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості.

Outcome: dismissed