Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свою заяву тим, що він працював з 28.12.1984 року по 19.03.2008 рік в шкідливих умовах на підприємстві відповідача АТ «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» внаслідок чого захворів на професійне захворювання. Звільнений з підприємства 19.03.2008 року з зв`язку з виходом на пенсію, за власним бажанням. Висновком МСЕК від 17.01.2023 року йому вперше встановлено 30% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням,третю групу інвалідності з наступним переоглядом. Стан здоров`я погіршувався та при наступному переогляді 04.01.2024 року встановлено 60% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з 16.01.2023 року БЕЗСТРОКОВО. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він не має змоги вести звичне життя та страдає на захворювання. Вказує на те, що його самопочуття не поліпшується, негативні зміни, які сталися є незворотними. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 380 000 гривень 00 копійок, яку просив стягнути з відповідача. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.01.2024 року позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі доказами. Представниця відповідача АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» Власкіна Тетяна Яківна скористалася правом надання відзиву, у якому просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вказала, позивач працював на підприємстві відповідача з листопада 1993 року по березень 2008 року, а також працював з 01.10.2008 по 19.03.2009 рік на підприємстві ПРАТ «ЦГЗК», що підтверджується записами в трудовій книжці позивача. Таким чином вважає, що вини АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» у виникненні професійного захворювання не доведено. Стаж роботи позивача в умовах шкідливих факторів складає 14 років 8 місяців, при цьому на підприємстві відповідача він працював лише 14 років 3 місяці, а загальний стаж позивача складає 37 років 10 місяців, отже відповідач не має права нести відповідальність за отримання професійного захворювання. Зазначила, що законодавчо допускається робота в умовах перевищення гігієнічних нормативів виробничого середовища за умови застосування засобів індивідуального захисту. В акті розслідування виникнення професійного захворювання не зазначено осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання у позивача, а тому твердження АТ «Кривбасзалізрудком», як винну особу у отриманні професійного захворювання позивача є безпідставними. У довідці МСЕК зазначено, що позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності та потребу у спостереженні у сімейного лікаря, але данні про стрес, депресію, інші негативні прояви психологічного стану, які зазнав потерпілий в результаті професійного захворювання в матеріалах справи відсутні. Крім того, позивачу встановлена третя група інвалідності, яка не виключає можливість подальшої трудової діяльності в допустимих умовах праці, отже зберігаєтьсяя його соціально трудова адаптованість та можливість отримувати додаткове матеріальне забезпечення. Як вбачається з довідки МСЕК позивач має обмеження виключно в роботі в шкідливих умовах праці, що не виключає можливості його працевлаштуванні в оптимальних та допустимих умовах праці. Позивачем жодними документами не підтверджено перенесення ним моральних страждань внаслідок професійного захворювання, а надані документи до матеріалів позовної заяви підтверджують лише факт виникнення професійного захворювання, проте не можуть бути беззаперечними доказами заподіяння моральної шкоди [PERSON] .. Звернула увагу суду, що [PERSON] , укладаючи договір з відповідачем був повідомлений під розпис про його права та обов`язки, про умов праці наявні на робочому місці, небезпечність і шкідливість виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. При цьому свідомо прийняв запропоновані умови праці і усвідомлював можливість ушкодження здоров`я та наслідки. Позивач свідомо порушував законодавство у сфері охорони праці, що виразилося у недбайливому ставленні позивача до свого здоров`я, та внаслідок чого спричинило у нього професіональне захворювання. Вказала, що з 23.05.2020 року моральна шкода в розмірі вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року визначається з урахуванням необхідності утримання податку з доходів фізичних осіб. У зв`язку з чим, наполягали на врахуванні судом норм податкового законодавства та судової практики по їх вірному застосуванню. Станом на день розгляду справи 12.02.2024 року відповіді на відзив позивачем не надано. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що [PERSON] з з 28.12.1984 року по 19.03.2008 рік перебував у трудових відносинах з АТ «Кривбасзалізрудком». Звільнений з підприємства 19.03.2008 року відповідно до ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книги позивача (а.с. 7-13). Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 09.11.2022 року встановлено причини виникнення професійного захворювання, а саме: концентрація пилу переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони до 3 класу 1 ступеня(шкідливі), за показниками мікроклімату до 3 класу 1 ступеня (шкідливі). Загальна оцінка: умови праці відностяться до 3 класу 1 ступеня (шкідливі). Особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи: враховуючи роботу [PERSON] впродовж 14 років 10 місяців в шкідливих умовах та неодноразову зміну керівництва підприємства, структурних підрозділів визначити конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити неможливо (а.с. 14-18). Відповідно до висновку МСЕК від 17.01.2023 року [PERSON] первинно встановлено 30 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, третю групу інвалідності з 16.01.2023 року у зв`язку з професійним захворюванням БЕЗСТРОКОВО ( а.с. 54). При переогляді 04.01.2024 року [PERSON] повторно висновком МСЕК встановлено 60 % відсотків встати професійної працездатності з 04.12.2023 року БЕЗСТРОКОВО, третю групу інвалідності з 16.01.2023 року БЕЗСТРОКОВО (а.с. 18 18 зворотній). З наведеного вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки підставою виникнення професійного захворювання у позивача слугувало саме виконання ним трудових обов`язків значний період на підприємстві відповідача , а отже наявні у зв`язку з цим підстави, передбачені\~ст. ст. 153, 2371 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Статтею 3 Конституції України\~встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46\~Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до\~ст.1167 ЦК України\~- моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п. 3 ч. 1 ст.268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці»\~від14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відповідно до статті 153\~КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.\~ Статтею 173\~КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частинами 1, 3 статті 13 Закону України\~«Про охорону\~праці» визначено: роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП\~України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки\~статтею 237-1 КЗпП України\~їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Суд зауважує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Войтенко проти України», «Науменко проти України»). Суд відхиляє заперечення відповідача в тій частині, що позивач при прийнятті на роботу був попереджений про шкідливі умови праці, а також недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність у позивача професійного захворювання, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлено, що позивач працював в шкідливих умовах праці на підприємстві АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» протягом 14 років 03 місяці, що спричинило виникнення в нього професійного захворювання, а отже існують обґрунтовані правові підстави для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що отримав професійне захворювання. Посилання сторони відповідача на те, що [PERSON] працював у шкідливих умовах на інших підприємствах не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до відповідача, оскільки він є належним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, часткового визнання позову відповідачем, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 60 % з 04.12.2023 року - БЕЗСТРОКОВО, третю групу інвалідності з 16.01.2023 року - БЕЗСТРОКОВО, період роботи у відповідача в умовах впливу шкідливих факторів (14 років 03 місяці), перебування в трудових відносинах з іншим підприємством ПРАТ «ЦГЗК» у період з 01.10.2008 року по 19.03.2009 рік, суд вважає необхідним визначити розмір компенсації у сумі 200000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Щодо посилань представниці відповідача на оподаткування суми моральної шкоди суд звертає увагу, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 180/683/13-ц (провадження № 61-14316св18). Стосовно питання про судові витрати суд зазначає наступне. Позивача згідно п.2 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1статті 133\~ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6 ст.\~141\~ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141\~ЦПК України визначено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави у сумі 2000 гривень.

Outcome: partial