Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

Позивачка звернулася до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів , в якому зазначила, що вона має розрахунковий рахунок в АТ «Універсалбанку», з якого сплачує за товари та послуги. Нею було помилково сплачено два платежі 08.02.2022 року на 6000 грн. та 03.06.2022 року на 25000 грн. на картковий рахунок відповідача [PERSON] у АТ «Райффайзен Банк», всього на 31000 грн. Вказані оплати були вчинені помилково, оскільки жодних договірних правовідносин між нею та відповідачем не існувало. Позивачка зверталася до відповідача з претензією 22.11.2022 року, однак претензія залишилася без відповіді та задоволення. В зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача на її користь 31000 грн. безпідставно отриманих грошових коштів та судові витрати. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03.02.2023 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 27.03.2023 року відповідачем поданий письмовий відзив на позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що позивачка приховала від суду важливі факти та обставини: з 01.09.2017 року вони з позивачкою перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , яка зараз проживає разом з позивачкою, але зареєстрована за адресою проживання відповідача: [ADDRESS] . Шлюб був розірваний рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року. Однак не зважаючи на судове рішення, сторони продовжували проживати разом однією сім`єю, разом виховували спільну дитину без реєстрації шлюбу. Відповідач приймав участь у вихованні дитини, її утриманні, розвитку та навчанні. Як доказ долучив копії квитанцій сплати за харчування доньки в дитячому садку. Перераховував на банківські картки позивачки грошові кошти на утримання дитини. Квитанції додав до відзиву. Остаточно сторони припинили спільне проживання в квітні 2022 року. Після чого позивачка подала на примусове виконання судовий наказ про стягнення аліментів з відповідача від 17.08.2020 року і 15.06.2022 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження про примусове стягнення з відповідача аліментів. Однак позивачка намагалася стягнути з відповідача аліменти за той період, коли вони проживали разом та він утримував дитину. В зв`язку з чим відповідач змушений був звернутися до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом про звільнення від сплати аліментів за період спільного проживання з позивачкою без шлюбу. Наразі справа ( № 203/3144/22) не розглянута по суті, рішення не ухвалене. Після звернення відповідача до суду відносини з позивачкою погіршилися, вона почала чинити перешкоди у спілкуванні з донькою. Є рішення органу опіки з цього приводу. Щодо позовних вимог заперечує в повному обсязі, оскільки його картка АТ «Райффайзен Банку» використовувалася більше позивачкою у власних цілях. Вона знала пін-код картки, перераховувала на цю карту грошові кошти та сама їх знімала в банкоматі. Сума 31000 грн. ніколи не використовувалася відповідачем, готівкові кошти в сумі 31000 грн зняла сама позивачка і відповідач не має жодного відношення до цих коштів. Саме позивачка неодноразово перераховувала з його дозволу на дану карту грошові кошти, потім сама їх знімала в банкоматі в готівці. Він довіряв позивачці повністю. Щодо суми 6000 грн., то позивачка перерахувала дану суму на його карту 08.02.2022 року о 08.59, зняття готівки зафіксовано о 09.13 годині в банкоматі за адресою: [ADDRESS] , в районі проживання позивачки. Він в цей час перебував на роботі і нікуди не відлучався. 03.06.2022 року о 07.12 годині позивачка в месенджері звернулася до нього з проханням вивести через його картку 25000 грн. , які попрохала зняти та передати їй, що він і зробив в цей же день. Таким чином, помилка при перерахуванні грошових коштів в діях позивачки відсутня. У справі № 203/3144/22, що знаходиться в провадженні Кіровського районного суду м.Дніпропетровська позивачка зазначає у відзиві, що суми 6000 грн. та 25000 грн. вона дала у борг відповідачеві через його скрутне становище, що не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] не перебував у скрутному становищі. В двох справах позивачка [PERSON] зазначає дві різні позиції стосовно одних і тих же грошових сум : безпідставно набуті кошти та суми , передані у борг. В задоволенні позову просив відмовити за безпідставністю. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав, на їхньому задоволенні наполягав. Пояснив, що ніяких договірних та недоговірних стосунків між позивачкою та відповідачем немає, факт отримання від неї 31000 грн. двома платежами по 6000 грн. та 25000 грн. відповідач не заперечує, позивачка вважає, що ці суми відповідач безпідставно отримав через помилку позивачки при перерахуванні грошей іншій особі, тому просить стягнути зазначені в позові суми на користь позивачки. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, надали пояснення , аналогічні викладеним у відзиві. Не заперечували факту надходження грошових коштів 6000 грн. 08.02.2022 року та 25000 грн. 03.06.2022 року на карту відповідача з картки позивачки, але зазначили, що гроші в загальній сумі 31000 грн. були повернуті позивачці. Належних та допустимих доказів позивачем на обгрунтування позовних вимог не надано, тому просять в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог з огляду на таке: З рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська (справа № 203/2700/20) від 29.09.2020 року судом встановлено, що задоволено позов [PERSON] та розірвано шлюб з [PERSON] , зареєстрований 01 вересня 2017 року Центральним районним у місті Дніпрі відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області , актовий запис № 662. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.12.2017 року судом встановлено, що сторони записані батьками [PERSON] , яка народилася [INFO] , актовий запис № 256 виконаний Центральним районним у місті Дніпрі відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Згідно довідці № 4512 про склад сім`ї від 20.07.2022 року, [PERSON] , 2017 р.н., зареєстрована за адресою проживання батька [PERSON] : [ADDRESS] . З квитанції № 2Т17-АК8Р-Р3СК-69АК від 03.06.2022 року судом встановлено та це не заперечують сторони, що з банківської картки відправника [PERSON] АТ «Універсалбанк» [NUMBER] на картку АТ «Райффайзен Банк» [NUMBER] , яка належить відповідачу [PERSON] , о 07.31 годині переказано грошову суму 25000 грн. З квитанції № НК4Т-ТН9Т-РНН9-ВХР0 від 08.02.2022 року судом встановлено та це не заперечують сторони, що з банківської картки відправника [PERSON] АТ «Універсалбанк» [NUMBER] на картку АТ «Райффайзен Банк» [NUMBER] , яка належить відповідачу [PERSON] , о 08.59 годині переказано грошову суму 6000 грн. Так, згідно зі ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України. Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року № 6-122 цс14, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. В той же час зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту, зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, а, отже, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України. Таким чином, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-88цс13). З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існували сімейні відносини, вони мають спільну дитину, не зважаючи на судове рішення про розірвання шлюбу від 29.09.2020 року, сторони продовжували проживати разом однією сім`єю, разом виховували спільну дитину без реєстрації шлюбу. Відповідач приймав участь у вихованні дитини, її утриманні, розвитку та навчанні. Як доказ долучив копії квитанцій сплати за харчування доньки в дитячому садку за період 2021-2022 року, також [PERSON] перераховував кошти на утримання доньки на розрахунковий рахунок позивачки в АТ «Райффайзен Банк» ( квитанції від 08.08.2021 року в сумі 4000 грн., квитанція від 01.05.2022 року перерахував 1500 грн. на карту [PERSON] в АТ «Універсалбанк» [NUMBER] з картки [PERSON] АТ «Райффайзен Банк» [NUMBER] , квитанція від 26.04.2022 року [PERSON] перерахував 2000 грн. на карту [PERSON] в АТ «Універсалбанк» [NUMBER] зі своєї картки в АТ «Райффайзен Банк» [NUMBER] , окрім того, перераховував грошові кошти на іншу банківську картку , належну позивачці [PERSON] : [NUMBER] . Даний факт не заперечував представник позивачки в судовому засіданні. Суд приходить до висновку, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення створення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені в ч. 2 ст. 11 ЦК України. Суд звертає увагу на той факт, що лише в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, то ст.1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03.06.2015 у справі № 6-100цс15, з якою також погодився Верховний Суд у постанові від 05.12.2018 у справі № 367/6344/16-ц. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що факт помилкового перерахування грошових коштів у загальному розмірі 31000 гривень, що були перераховані позивачкою [PERSON] відповідачу [PERSON] 08.02.2022 року в сумі 6000 грн. та 03.06.2022 року в сумі 25000 грн. не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні належними, допустимими та достатніми доказами, оскільки між сторонами існували шлюбні відносини, вони проживали разом, наразі проживають окремо, однак відповідач сплачує грошові кошти на утримання спільної дитини, грошові кошти перераховувала і позивачка на банківські картки відповідача, і відповідач перераховував грошові кошти на банківські картки позивачки. Представник позивачки не спростував доводів відповідача стосовно того, що саме позивачка мала доступ та користувалася банківською карткою відповідача [PERSON] АТ «Райффайзен Банк» [NUMBER] . Крім того, позивачка [PERSON] є дієздатною особою, вільна на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, в тому числі, і грошовими коштами. Аргументи, викладені позивачем в обґрунтування позовних вимог, не свідчать про безпідставність отримання коштів [PERSON] від [PERSON] чи що така підстава відпала, оскільки вказане не було доведене позивачем в судовому засіданні, а відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 31000 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України. Доказів помилковості перерахування відповідачу 31000 грн. позивачем не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачем не доведені позовні вимоги, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження, тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України позивачу понесені судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed