Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-01 00:00:00

Позивач подала до суду вище вказаний позов посилаючись на ті обставини, що 29.08.2022 року між нею та [PERSON] було укладено усний договір позики, згідно умов якого відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 22700 грн, терміном до 31.12.2022 року. На підтвердження отримання від позивача зазначених вище грошових коштів відповідач [PERSON] склав відповідну розписку. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання за позикою не виконав, оскільки до 31.12.2022 року позичені грошові кошти позивачу не повернув. При цьому, позивач зверталася до відповідача з досудовою вимогою від 03.03.2023 року про повернення позичених коштів, яка останнім була залишена без задоволення. У зв`язку з чим позивач для захисту своїх прав змушена пред`явити до відповідача відповідний позов шляхом подання до суду через свого представника позовної заяви, в якій просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у загальному розмірі 25541,1 грн, що складаються із суми позики в розмірі 22700 грн, процентів від суми позики в розмірі 1927,94 грн, інфляційних збитки в розмірі 687,4 грн і 3% річних в розмірі 225,76 грн; також позивач просить стягнути з відповідача на свою користь судові витрати у загальному розмірі 21073,6 грн, що складаються з витрат на правову допомогу в розмірі 20000 грн та судового збору в розмірі 1073,6 грн. 12.05.2023 року ухвалою суду (а.с.19-20) було відкрите провадження у даній справі із проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Одночасно відповідачу роз`яснено його право подати на адресу суду відзив на позов, а також заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Копію даної ухвали було надіслано сторонам. У встановлений судом строк відповідач не скористався своїми процесуальними правами учасника справи, відповідно, відзив на позовну заяву та заперечення не подав. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце судового засідання була своєчасно повідомлена належним чином у порядку встановленому ч.2, 4-5, 8 п.2 ст. 128 та ч.5 ст. 130 ЦПК України,шляхом доставлення 26.12.2023 року судової повістки до електронного кабінету представника позивача - адвоката Танірвердієва А.Д.-огли, що підтверджує відповідна довідка про доставку електронного документу. Окрім того, суд додатково надіслав судові повістки для позивача та його представника на офіційну електронну адресу повідомлену представником позивача - адвокатом Танірвердієвим А.Д.-огли в позовній заяві на виконання положень пункту 2 ч.3 ст. 175 ЦПК України, що підтверджують довідки від 27.12.2023 року (а.с.73-74) про доставку електронних листів із судовими повістками. Таке повідомлення позивача відповідає правовій позиції висловленій Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 761/14537/15-ц (провадження № 61-3069св21). При цьому, 07.06.2023 року на електронну адресу суду надійшло клопотання адвоката Танірвердієв А.Д.-огли від 06.06.2023 року (а.с.30), з накладенням на нього кваліфікованого електронного підпису останнього (згідно протоколу створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису), про розгляд справи за відсутності позивача, в якій також зазначив про підтримання позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був своєчасно повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-5, 8 п.4 ст. 128 ЦПК України, шляхом особистого отримання судової повістки поштою 06.01.2024 року, про що свідчать відомості з офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта» про результат поштового надіслання рекомендованого поштового відправлення № 0600240400950 із судовою повісткою, яке надсилалось на адресу його зареєстрованого у встановленому законом порядку місцем проживання, згідно відповіді Слобідської селищної ради від 12.05.2023 року № 02-17/575, отриманої судом на виконання вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України. Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В свою чергу згідно п.1 і 4 ч.3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; а також у разі неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини. 29.08.2022 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено усний договір позики, згідно умов якого відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 22700 грн терміном до 31.12.2022 року. На підтвердження отримання від позивача зазначених вище грошових коштів та самих згаданих вище умов позики відповідач [PERSON] склав відповідну розписку, що підтверджує копія згаданої розписки від 29.08.2022 року додана представником позивача до позовної заяви (а.с.10 на звороті). Як заявлено позивачем [PERSON] , відповідач [PERSON] взятих на себе зобов`язань за позикою перед позивачем не виконав, позичені в неї грошові кошти до встановленого строку не повернув. При цьому, протягом всього часу розгляду справи судом від відповідача [PERSON] не надходило заперечень щодо цієї обставини, як і доказів на її спростування. У зв`язку з чим 03.03.2023 року позивачем [PERSON] було складено досудову вимогу про повернення грошових коштів (а.с.10-11) адресовану відповідачу [PERSON] , але представником позивача до позовної заяви не додано доказів на підтвердження отримання відповідачем [PERSON] цієї вимоги або принаймні доказів її надіслання відповідачу. Нормативно-правове застосування Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч.1-2 ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У відповідності до вимог ч.1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В свою чергу ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. В свою чергу, ч.2 ст. 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, ч.1 ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Водночас із цим ч.1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Крім того, ч.1 ст. 1052 ЦК України передбачає, що у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором. Висновки суду - щодо обґрунтованості позову в частині основної суми боргу (тіла позики та процентів від її суми): Відповідач не надав відзив на позовну заяву та доказів, які б спростовували обґрунтованість вимог позивача, тому суд з врахуванням доказів наданих представником позивача приходить до висновку про те, що за укладеним кредитним договором відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання по поверненню позики, що є порушенням права позивача на своєчасне отримання від позичальника коштів за належним виконанням взятого на себе зобов`язання (основної суми боргу - тіла позики в розмір 22700 грн та процентів від суми позики в розмірі облікової ставки Національного банку України в сумі 1927,94 грн). У зв`язку з чим суд вважає, що позов в частині цих позовних вимог є обґрунтованим та підлягає задоволенню у цій частині. - щодо обґрунтованості позову в частині стягнення сум, передбачених ст. 625 ЦК України: Суд звертає увагу позивача та його представника на ту обставину, що як було заявлено у позові та встановлено судом вище договір позики був укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 29.08.2022 року. Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан строком на 30 діб, який був затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та в подальшому неодноразово продовжений Указами Президента України від 14.03.2022 року № 133/2022, від 18.04.2022 року № 259/2022, від 17.05.2022 року № 341/2022, від 12.08.2022 року № 573/2022, від 07.11.2022 року № 757/2022, від 06.02.2023 року № 58/2023, від 01.05.2023 року № 254/2023, від 26.07.2023 року № 451/2023 та від 06.11.2023 року № 734/2023, які в свою чергу були затверджені Законами України від 15.03.2022 року № 2119-IX, від 21.04.2022 року № 2212-IX, 22.05.2022 року № 2263-IX, 15.08.2022 року № 2500-IX, 16.11.2022 року № 2738-IX, 07.02.2023 року № 2915-ІХ, від 02.05.2023 року 3057-IX, від 27.07.2023 року № 3275-IX та від 08.11.2023 року № 3429-IX. Таким чином договір позики був укладений вже під час введення в Україні воєнного стану, який внаслідок свого продовження триває до теперішнього часу. Згідно пункту 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином сума індексу інфляції за час прострочення в розмірі 687,4 грн та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 225,76 грн, які згідно ч.2 ст. 625 ЦК України були нараховані представником позивача станом на 01.05.2023 року та пред`явлені у позові до стягнення з відповідача є необґрунтованими, оскільки нараховані у період дії в Україні воєнного стану, а тому задоволенню не підлягають. У зв`язку з чим суд вважає необхідним відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог. - щодо судових витрат Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В свою чергу пунктом 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з викладеним з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого останньою за подання до суду позовної заяви в сумі 1073,60 грн (а.с.11 на звороті). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ціна позову у даній справі становить 25541,1 грн (22700 грн + 1927,94 грн + 687,4 грн + 225,76 грн = 25541,1 грн). Позов задоволено судом частково в сумі 24627,94 грн (22700 грн + 1927,94 грн = 24627,94 грн). щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору При поданні позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1073,6 грн, що підтверджує квитанція до платіжної інструкції на переказ готівки № ПН1689 Балтського відділення ПАТ «МТБ БАНК» від 01.05.2023 року (а.с.11 на звороті). Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1035,16 грн, оскільки позовні вимоги задоволені частково на 96,42 відсотка (розмір задоволених позовних вимог х 100 / ціну позову, тобто в сумі 24627,94 х 100/25541,1), відмовлено в задоволенні позовних вимог у розмірі, що становить 3,58 відсотків (100 - 96,42). щодо розподілу судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу Стосовно витрат, пов`язаних з розглядом справи, - на професійну правничу допомогу, судом встановлені наступні обставини. Представником позивача - адвокатом Танірвердієв А.Д.-огли у змісті позовної заяви заявлено про стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн, які були визначені фіксованим розміром вартості наданих послуг (гонорару) між позивачем [PERSON] та адвокатом Танірвердієв А.Д.-огли, згідно умов укладеного між ними договору про надання правової допомоги № 01/03/23 від 01.03.2023 року (а.с.7-8) та додаткової угоди № 03/23-4 від 01.03.2023 року до нього (а.с.9). При цьому, у пункті 2 додаткової угоди узгоджено, що клієнт зобов`язана у повному обсязі сплатити вартість послуг (гонорар) Адвокатському об`єднанню шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Адвокатського об`єднання або внесення готівки в касу Адвокатського об`єднання протягом одного року після набрання законної сили остаточним судовим рішенням по суті даної справи. Клопотань відповідача [PERSON] про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, в порядку передбаченому ч.5 ст. 137 ЦПК України, до суду не надходило. При цьому, згідно абзаців 1 і 2 ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19). Згідно з частинами першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. При цьому договір про надання правової допомоги повинен містити детальний опис правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року № 5076-VI, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з частинами першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. При цьому договір про надання правової допомоги повинен містити детальний опис правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо. Аналогічний висновок зазначений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 червня 2020 року справа № 466/9758/16-ц (провадження № 61-39474св18). Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката, але без підтвердження фактичного понесення (оплати) нею витрат (оскільки не настала подія обумовлена у пункті 2 додаткової угоди № 03/23-4 від 01.03.2023 року до договору про надання правової допомоги № 01/03/23 від 01.03.2023 року), а саме представником позивача - адвокатом Танірвердієвим А.Д.-оглив інтересах свого клієнта було подано позовну заяву з доданими до неї документами до суду, з одночасним виконанням вимог абзацу першого ч.7 ст. 43 та абзацу другого ч.1 ст. 177 ЦПК України щодо направлення відповідачу позовної заяви та документів, що додаються до неї. При визначенні обґрунтованості розміру заявлених витрат та їх пропорційності до предмета спору з урахуванням майнового характеру позову, обсягу виконаних адвокатом робіт та витраченого на це часу суд враховує те, що їх вартість була визначена між позивачем і адвокатом у розмірі 20000 грн. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19; пункт 127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21). Водночас у пункті 135 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 відзначено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. У пунктах 21-22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено висновок про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ч.4 і 8 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України. Згідно ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (995_004) та практику Суду як джерело права. В постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 наголошено на тому, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial