Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом- позивач) звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (надалі за текстом - відповідач), третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Донецької області Олійник Олег Іванович (надалі за текстом - приватний виконавець Олійник О.О.), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем вчинено виконавчий напис № 21863 від 16.08.2021 року, про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за кредитним договором № 200747830601 в розмірі 71 816,82 грн за період з 10.12.2020 року по 13.07.2021 року. На підставі зазначеного виконавчого напису 09.09.2021 року приватним виконавцем Олійником О.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER], а 29.10.2021 року - постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи позивача. Починаючи з 01.01.2021 року у виконавчому провадженні № [NUMBER] було утримано 10 796,42 грн. Позивач вважає, що приватним нотаріусом при вчиненні виконавчого напису було порушено вимоги закону, оскільки виконавчий напис вчинено за відсутності доказів про безспірність заборгованості та на підставі договору, не посвідченого нотаріально. Враховуючи те, що виконавче провадження відкрите на підставі виконавчого напису, вчиненого з порушенням закону, позивач вважає, що грошові кошти було стягнуто з нього на користь відповідача безпідставно. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 25 травня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 25.01.2024 року представник відповідача подав до суду заяву про визнання позовних вимог, в якій просив задовольнити позовні вимоги в частині в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із визнанням позовних вимог стягнути на користь позивача з відповідача 50% судового збору та розглянути справу без участі представника відповідача. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Станом на дату розгляду справи, на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем вчинено виконавчий напис № 21863 від 16.08.2021 року, про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за кредитним договором № 200747830601 в розмірі 71 816,82 грн за період з 10.12.2020 року по 13.07.2021 року (а.с. 31). 09.09.2021 року приватним виконавцем Олійником О.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису № 21863 від 16.08.2021 року (а.с. 27-28). 29.10.2021 року в межах виконавчого провадження № [NUMBER] винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи позивача (а.с. 32-33). Згідно довідки про прибутки та стягнуті кошти від18.04.2023 року, виданої приватним акціонерним товариством «Металургійний комбінат «Азовсталь», починаючи з 01.01.2021 року з позивача згідно виконавчого напису № 21863 від 16.08.2021 року було утримано 10 796,42 грн (а.с. 34). Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 Постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову, без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки відповідач визнав позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та не заперечував проти їх задоволення, суд вважає, що позовні вимоги в зазначеній частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо стягнення безпідставно набутих коштів суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення глави 83 цього Кодексу (збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). При цьому, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Аналогічні правові висновки викладено у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15, від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 ц, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Як вбачається з матеріалів справи, правовою підставою для набуття відповідачем грошових коштів став оспорюваний позивачем виконавчий напис нотаріуса № 21863 від 16.08.2021 року, який судом визнано таким, що не підлягає виконанню, а відтак, оскільки відпала правова підстава для отримання коштів, такі грошові кошти підлягають поверненню позивачу у відповідності до ст. 1212 ЦК України, Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Позивачем надано суду докази на підтвердження факту стягнення з нього на користь відповідача грошових коштів у розмірі 10 796,42 грн на підставі оспорюваного виконавчого напису, який судом визнано таким, що не підлягає виконанню. В той же час, відповідач не надав суду будь-яких доказів, які спростовують заявлені позовні вимоги або розмір стягнутих грошових коштів, що надає суду право обмежитися доказами, наданими позивачем. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а грошові кошти у розмірі 10 796,42 грн підлягають поверненню позивачу у відповідності до ст. 1212 ЦК України. Позивач у позовній заяві просив стягнути на його користь з відповідача витрати на професійну правову допомогу в розмірі 5 000 грн. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, до позовної заяви долучено: договір N б/н/23 про надання професійної правничої допомоги від 21.03.2023, додаток N 1 до договору про надання професійної правничої допомоги, ставки адвокатської винагороди, акт виконаних робіт від 23.05.2023, платіжну інструкцію від 21.03.2023 про сплату позивачем на користь АБ «Калінін і Партнери» гонорару у розмірі 5 000 грн (а.с. 34-45). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Клопотань про зменшення судових витрат від відповідача до суду не надходило. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За таких обставин, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, дотримуючись принципів співмірності та розумності судових витрат, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд враховує часткове визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті. За таких обставин, слід повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого ним за позовну вимогу про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, що становить 536,80 грн. Інші 50% судового збору за позовну вимогу про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, що становить 536,80 грн, а також судовий збір у розмірі 1073,60 грн за позовну вимогу про повернення безпідставно набутих коштів підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved