Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом (Т.1 а.с. 70-74), в його обґрунтування посилаючись на те, що житловий будинок [ADDRESS] був збудований у шлюбі подружжям [PERSON] (батько позивача) і [PERSON] (мати позивача), кожному з них належало по 1/2 частині у спільному майні подружжя. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину будинку [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги після її смерті були [PERSON] чоловік, [PERSON] син, [PERSON] донька. \~Частка померлої [PERSON] була успадкована чоловіком [PERSON] в розмірі 1/2 частини, оскільки син [PERSON] та донька [PERSON] спадщину після смерті мати не прийняли, відтак, після смерті [PERSON] батьку позивача [PERSON] належав весь будинок: частина на праві спільної сумісної власності подружжя та 1/2 частина в порядку спадкування після смерті дружини (1/2 + 1/2 = 1). Як зазначається позивачем при зверненні до суду, за життя [PERSON] важко хворів: зі змісту довідки медико-соціальної експертної комісії №\~050995,\~за результатами огляду 17 січня\~1994\~року [PERSON] , [INFO] , психіатричною МСЕК № 4 безстроково встановлена друга група інвалідності. Згідно довідці КЗ «Дніпропетровська міська\~\~поліклініка № 1» Дніпропетровської обласної ради від 24 жовтня\~2016\~року № 11/402, [PERSON] перебував на обліку у лікаря-психіатра з\~1980\~р. з діагнозом «шизофренія», знятий з обліку у зв`язку зі смертю у\~2016\~році. [PERSON] за станом свого здоров?я не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідач [PERSON] достовірно знала про стан здоров`я батька та використала цей стан: \~15 лютого\~2010\~р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л. М. та зареєстрований за № 168, відповідно до умов якого [PERSON] набула у власність житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від\~\~08 грудня\~2020\~року у справі № 199/8289/16-ц, яке залишено без змін постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 березня\~2023\~року, визнаний недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, укладений 15.02.2010\~року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округа Колодій Л.М. за реєстровим № 168, реєстрація в Реєстрі права власності за №29584493. [INFO] [PERSON] помер; спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його син [PERSON] , якій подав заяву про прийняття спадщини після його смерті до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори в шестимісячний строк, встановлений законом для прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 29 жовтня\~2016\~р. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , з посиланням на те, що державна реєстрація вказаного домоволодіння проведено за іншою особою. [PERSON] , донька [PERSON] , спадщину після смерті батька [PERSON] не прийняла: вона не зверталася із заявою про прийняття спадщини в установленому законом порядку, та не прийняла спадщину фактично, оскільки не проживала разом із батьком спільно. Позивач посилається на те, що відповідно до ч. 1 ст. 1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може прийняти спадщину або не прийняти її. Право власності, яке було отримано відповідачем за договором дарування, не створює жодних правових наслідків з моменту його укладання, зокрема, не породжує наслідків прийняття спадщини, оскільки рішенням суду договір визнано недійсним.\~\~Схожий за суттю правовий висновок, сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 грудня\~2018\~року у справі № 644/7422/16-ц: «Скасоване рішення не створює жодних правових наслідків з моменту його ухвалення». Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 березня\~2023\~року у справі (№199/8289/16-ц) за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, касаційним судом встановлено: «Зі змісту медичного висновку психоневрологічного диспансеру №ІІ/196\~\~від 23 березня\~1987\~року судами встановлено, що [PERSON] за станом здоров`я не може проживати у комунальній квартирі, не може проживати в одній кімнаті з членами сім`ї, у тому числі в ізольованій квартирі, та має право на першочергове надання житлового приміщення на нижніх поверхах або у будинку з ліфтом». На переконання позивача, факт окремого проживання [PERSON] та її непроживання разом із батьком, починаючи з\~2006\~р., і відсутність її особистих речей у будинку підтверджується актом про непроживання від 04.11.2015\~р., посвідченого квартальним комітетом [PERSON] за участю свідків: [PERSON] , яка мешкає по [ADDRESS] ; [PERSON] , яка мешкає по [ADDRESS] ; [PERSON] , яка мешкає по [ADDRESS] ; згідно із акту про непроживання, який складений [PERSON] та затвердженого головою квартального комітету 04.11.2015\~року [PERSON] по [ADDRESS] не проживає з\~2007\~року. Відповідно до ч. 1 ст.\~1268, ч. 1 ст.\~1269, ч. 1 ст.\~1270\~ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у 6-місячний строк він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Оскільки рішенням суду договір дарування будинку між [PERSON] та [PERSON] від 15.02.2010\~р. визнано недійсним, будинок [ADDRESS] набуває статус спадкового майна. Отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальному порядку позивач не має змоги, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно спадковий будинок зареєстровано за іншою особою, у зв`язку з чим він звертається до суду із даним позовом. Відповідач [PERSON] отримала нерухоме майно без достатньої правової підстави, яка рішенням Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 08 грудня\~2020\~р. у справі № 199/8289/16-ц вже була визнано недійсним, тому, на переконання позивача, наявні підстави для витребування у набувача спірного майна на підставі ст. 387 ЦК України. Статтею 387 ЦК України регламентовано право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правовій підставі заволоділа ним. Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, якій або не ґрунтується на прямий вказівки закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (подібні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13 лютого\~2019\~року у справі № 320/5877/17, від 23 травня\~2018\~року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада у справі № 922/3412/17). За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада\~2018\~року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14 листопада\~2018\~року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19 травня\~2020\~року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня\~2020\~року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10, 29), від 22 червня\~2021\~року у справі № 200/606/18 (пункт 63,74), від 23 листопада\~2021\~року у справі №359/3373/16-ц (пункт 146) незалежно від того, чи таке витребування відбулося в результаті віндикації (статті 387, 388 ЦК України), чи в порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті\~1212-1215\~ЦК України), чи в порядку примусового виконання обов?язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 липня\~2022\~року у справі № 914.2618.16 (пункт 38)). Відповідно до абзацу другому частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно спадковий будинок зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] від 26.07.2021\~року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Насобіної Т.В. за реєстровим № 580. Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. На переконання позивача, договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним, оскільки був відчужений на підставі судового рішення Дніпровського апеляційного суду від 23.02.2021\~р., яке було скасовано Верховним Судом 29.03.2023\~року. Позивач зазначає, що Велика Палата Верховного Суду розглядала тотожню справу №644/7422/16-ц у тотожних правовідносинах, та у постанові від 12 грудня\~2018\~р. висловила наступний правовий висновок: «Скасоване рішення не створює жодних правових наслідків з моменту його ухвалення». На переконання позивача, таким чином, [PERSON] не мала право відчужувати спадковий будинок. Згідно пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідач [PERSON] позов не визнала повністю. У відзиві на позов (Т. 1 а.с. 46 48) відповідач зазначає, що [PERSON] на час відкриття спадщини володіла спірним нерухомим майном на підставі договору дарування, який був дійсним, у зв`язку з чим,на переконання відповідача [PERSON] , не заслуговує на увагу твердження позивача про те, що [PERSON] заволодівала цим майном без відповідної правової підстави. До \~складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (частина перша статті 1218 ЦК України). В даному випадку відсутні підстави вважати, що право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , увійшло до складу спадщини після смерті [PERSON] , тому позовні вимоги в частині визнання цього майна власністю у порядку спадкування за позивачем є безпідставними. У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі №637/897/17 зазначено, що «Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Однією з обов?язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким». На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] будинок та господарські споруди за адресою: [ADDRESS] , не входили до спадкової маси, не перебували у володінні позивача, тому, на переконання відповідача [PERSON] , безпідставним є посилання позивача, що він є власником спірного нерухомого майна.\~ Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 11.03.2021 р., у справі №289/2381/18 під порушенням права слід розуміти такий стан суб?єктивного права, протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Розглядаючи позов, в якому порушено вимоги про захист права або інтересу, суд зобов?язаний з?ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. На переконання відповідача [PERSON] , право позивача жодним чином не порушено [PERSON] . У відзиві на позовну заяву [PERSON] заперечує проти обставин, які викладені позивачем та на які позивач посилається як на підставу для звернення до суду із позовом, правовими підставами звернення з даним позовом та з позовними вимогами (Т. 1 а.с. 131 132). Позивач в обгрунтування позовної вимоги про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом посилається на ст.ст. \~1268,\~1269\~та\~1270\~К України, однак визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якшо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Позивач посилається на те, що він є єдиним спадкоємцем після смерті батька [PERSON] , втім це не відповідає дійсності. Відповідно до ст.\~1261\~ЦК України відповідач [PERSON] ,, як донка спадкодавця, має право на спадкування у першу чергу. Безпідставним є посилання позивача на те, що вона не прийняла спадщину після смерті батька. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи 02.3-12/7291\~від 12.06.2020\~р., яка знаходиться в матеріалах справи, [PERSON] з 05.02.2007\~року та по дату видачі довідки була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] у будинку, де був зареєстрований батько. Відповідно до ч. 3 ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею\~1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідач від спадщини не відмовлялася. За ст. ст.\~1268-1269\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини це: постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подання спадкоємцем, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, визначено ч. 2 ст.\~1220\~ЦК України. Згідно з частиною третьою ст. \~1268\~Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею\~1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як зазначається представником відповідача, відповідач [PERSON] проживала разом з батьком та не заявляла про відмову від спадщини та вважається такою, що прийняла спадщину, навіть з урахуванням того, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня\~2020\~року у справі №199/8289/16-ц, залишеного в силі постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 березня\~2023\~року, визнаний недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, укладений 15.02.2010\~р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округа Колодій Л.М. за реєстровим №168. Позивач у позові посилається на акт про непроживання від 04.11.2015\~р., яким встановлено, що відповідач не проживала разом із батьком з\~2006\~року і по теперішній час і в будинку відсутні її особисті речі. Даний акт було складено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та підписи цих осіб були засвідчені головою квартального комітету [PERSON] . На переконання відповідача [PERSON] , даний доказ є недопустимим, оскільки позивачем не надано доказів реєстрації відповідного квартального комітету у відповідності до вимог ст. 13 Закону України "Про органи самореалізації населення" та рішення загальних зборів щодо обрання головою квартального комітету саме [PERSON] відповідно до ст. 22 цього Закону. Крім того, згідно цієї ж статті закону керівник квартального комітету не має повноваження засвідчувати справжність підпису особи на документах. В акті про непроживання від 04.11.2015\~р., на який, як на доказ, посилається позивач, взагалі відсутні підписи осіб, які його склали, відтак невідомо які підписи підтверджувала голова квартального комітету. Що стосується акту про непроживання від 19.11.2023\~р., наданого як додаток до уточненого позову, то він повністю дублює попередній акт та, відповідно, також є недопустимим доказом. На спростування обставин, викладених в актах про не проживання, відповідачем було надано до суду клопотання про допит свідків. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження неможливості оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Позивач посилається на наявність постанови державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 29 жовтня\~2016\~року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, однак позивач не надає доказів звернення до державного нотаріуса після набрання законної сили рішення у справі №199/8289/16-ц. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] будинок та господарські споруди за адресою: [ADDRESS] , не входили до спадкової маси, не перебували у володінні позивача, тому безпідставним є посилання позивача, що він є власником спірного нерухомого майна. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 11.03.2021\~року у справі №289/2381/18, під порушенням права слід розуміти такий стан суб?єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника внаслідок чого суб?єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов?язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Розглядаючи позов, в якому порушено вимоги про захист права або інтересу, суд зобов?язаний з?ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Вважаємо, що право позивача жодним чином не порушено відповідачкою і тому відсутні підстави для задоволення позову.\~ Позивач у відповіді на відзив відповідача [PERSON] (Т. 1 а.с. 186 - 191) просив суд врахувати, що у відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] \~\~з посиланням на ч. 3 ст. 1268\~ЦК України стверджує, що вона прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] , який помер\~ [INFO] , шляхом реєстрації за місцем проживання спільно із спадкодавцем відповідно до довідки № 02.3-12/7291\~від 12.06.2020\~року з 05.02.2007\~року та по дату видачі довідки, тобто до 12.06.2020\~року (стор. 2, абзац 4 відзиву). На стор. 2 абзац 7 відзиву [PERSON] вказує, що вона проживала спільно з батьком. Однак, відповідач- 1 не говорить про те, за якою адресою вона проживала спільно з батьком [PERSON] , якій страждав на «шизофренію»\~(F20.9 за МКХ-10) та не міг проживати спільно з членами сім?ї. [PERSON] ніколи не проживала спільно з батьком ані за адресою: [ADDRESS] , ані за адресою її фактичного проживання, ані разом із батьком, а проживала разом зі своєю сім?єю по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] не заперечує проти того, що [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , з\~05.02.2007\~р. по 12.06.2020\~р., але категорично заперечує проти того, що [PERSON] спільно проживала з батьком у цей період часу:\~з\~05.02.2007\~р. по 12.06.2020\~р. [PERSON] ніколи не проживала спільно за однією адресою із батьком [PERSON] . Дані обставини непроживання спільно з батьком [PERSON] підтверджуються, на переконання позивача, не тільки актами про непроживання [PERSON] по [ADDRESS] , які складено та підписано сусідами, а підтверджуються\~постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 березня\~2023\~року у справі № 199/8289/16-ц\~у розділі «Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи»: «Зі змісту медичного висновку психоневрологічного диспансеру № ІІ/19 від 23 березня\~1987\~року судами встановлено, що [PERSON] за станом здоров`я не може проживати у комунальній квартирі, не може проживати в одній кімнаті з членами сім`ї, у тому числі в ізольованій квартирі, та має право на першочергове надання житлового приміщення на нижніх поверхах або у будинку з ліфтом». Вказані обставини є, на переконання позивача, преюдиційними для справи № 199\\8208\\23, що розглядається. [PERSON] проживав один у будинку [ADDRESS] , адже за станом свого здоров?я він не міг проживати спільно з членами своєї сім?ї. [PERSON] не проживав разом з батьком [PERSON] , [PERSON] також не проживала з ним, крім того [PERSON] погано відносилася до свого батька, брезгувала ним та ображала його. Відповідно до частини 3 статті\~1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею\~1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Законодавець застосував словосполучення «спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем», а не «спадкоємець, який постійно був зареєстрований разом із спадкодавцем», - у вищезазначеної нормі права (частини 3 статті\~1268\~ЦК України). Позивач просив суд врахувати правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у подібних правовідносинах:\~«Під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою». Право на спадкування будинку [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] визначається рішенням суду, а не Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою, оскільки нотаріус не може перебирати на себе функцію суду у питанні визнання договору дарування спадкового будинку недійсним, та нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину за законом, якщо інший спадкоємець [PERSON] оскаржує право [PERSON] на спадкування після смерті батька. Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, адже спадковий будинок на час прийняття постанови нотаріусом не належав спадкодавцю; позивачу запропоновано звернутися до суду. В цієї постанові не вказано, що [PERSON] може звернутися до нотаріуса для оформлення спадщини після визнання недійсним договору дарування спадкового будинку. Крім того, державний нотаріус не може видати позивачу свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, яке зареєстровано за [PERSON] . Позивач просив суд врахувати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня\~2018\~року у справі № 644/7422/16-ц:\~«Скасоване судове рішення не породжує жодних правових висновків з моменту його ухвалення». Постанова Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого\~2021\~року у справі № 199/8289/16-ц була скасована Верховним Судом Касаційним цивільним судом. Правові наслідки постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого\~2021\~року у справі № 199/8289/16-ц полягають у визнанні права власності [PERSON] на будинок [ADDRESS] ., що в свою чергу слугувало підставою укладання договору купівлі-продажу будинку між [PERSON] та [PERSON] . Визначення добросовісності / недобросовісності набувача [PERSON] : відповідач [PERSON] нічого не зазначає про відчуження спадкового майна будинку за договором купівлі-продажу із [PERSON] у своєму відзиві на позов, хоча це має істотне значення для справи. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 березня\~2023\~року у справі № 199/8289/16-ц поведінка [PERSON] визнана недобросовісною та несправедливою. А з урахуванням того, що «Скасоване судове рішення не створює жодних правових наслідків з моменту його ухвалення» [PERSON] не мала право відчужувати спірний будинок [ADDRESS] , тобто є недобросовісним відчужувачем майна. У пункті 6 частини 1 статті 3 ЦК України зазначено: загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність. Правовий висновок викладений у пункті 8.26 постанови Великої\~Палати Верховного Суду від 18 березня\~2020\~року у справі № 902/417/18\~(провадження № 12-79гс19), про те, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду від 7 жовтня\~2020\~року\~у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19), здійснено тлумачення понять справедливість і добросовісність. Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 вересня\~2022\~року у справі № 908/976/19:\~пункт 5.62. «Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня\~2020\~року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня\~2022\~року у справі № 923/196/20(пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня\~2019\~року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня\~2020\~року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада\~2021\~року у справі № 925/1351/19)». Пункт 5.60.\~«Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня\~2019\~року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада\~2021\~року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня\~2022\~року у справі №\~914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно». Пункт 5.64.\~«Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності / недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном». Пункт 5.66.\~«Не може вважатися добросовісною особа, яка набула майно на прилюдних торгах, якщо вона знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону,\~зокрема пов`язана особа\~(близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня\~2021\~року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 6 липня\~2022\~року у справі № 914/2618/16 (пункт 55))». Пункт 5.67.\~«Сторони договору повинні поводитися правомірно як під час його виконання, так і на переддоговірній стадії. Зокрема, мають поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків, як і можливої недобросовісної чи нерозумної поведінки, є численними. Їх не можна визначити вичерпно. Недобросовісною поведінкою може бути необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема, з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад із конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації тощо (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня\~2020\~року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня\~2022\~року у справі № 923/196/20 (пункт 40))». Пункт 5.68.\~«Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано у всіх випадках відповідно до приписів статті 387 ЦК України». Обставини, які вказують на недобросовісність набувача [PERSON] , на переконання позивача, є приховування набутого права на майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, адже для добросовісного набувача не має потреби володіти майном таємно. Відповідно до пункту 5.66 правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 908/976/19 «Не може вважатися добросовісною особа, яка набула майно на прилюдних торгах, якщо вона знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону, зокрема пов`язана особа». Набуття спірного майна [PERSON] за договором купівлі-продажу з [PERSON] з подальшим приховуванням права власності на нього у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно свідчить, на переконання позивача, про те, що [PERSON] та [PERSON] є пов?язаними особами, а сам [PERSON] є недобросовісним набувачем спірного майна. Згідно Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, держава захищає право власності особи на майно, якщо особа мирно та відкрито володіє майном Відповідач [PERSON] у запереченнях на відповідь на відзив (Т. 1 а.с. 221- 223) не погодилася із доводами позивача, зазначила, що предметом даного позову є житловий будинок [ADDRESS] , а не комунальна квартира, що вказує на можливість проживання [PERSON] з членами сім`ї, оскільки загальна площа будинку становить 75,5 кв.м. Щодо актів про не проживання від 04.11.2015 р. та від 19.11.2015 р., то вказані акти є недопустимими доказами. Позивачем не надано доказів реєстрації відповідного квартального комітету у відповідності до вимог ст. 13 Закону України "Про органи самореалізації населення" рішення загальних зборів щодо обрання головою квартального комітету саме [PERSON] відповідно до ст. 22 цього Закону. Крім того, згідно цієї ж статті Закону керівник квартального комітету не має повноваження засвідчувати справжність підпису особи на документах. В акті про непроживання від 04.11.2015 р. відсутні підписи осіб, які його склали, та вони складені головою іншого квартального комітету, тоді як [ADDRESS] відноситься до квартального комітету №8 та головою цього квартального комітету є [PERSON] . Щодо посилання позивача на недобросовісність набувача [PERSON] , то на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] будинок та господарські споруди за адресою: [ADDRESS] , не входили до спадкової маси, не перебували у володінні позивача, тому безпідставним є посилання позивача, що він є власником спірного нерухомого майна. Рішення Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська від 08.12.2020\~р. у справі №199/8283/16-ц, яким визнано договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Колодій Л.М. 15.02.2010\~року за реєстровим №168 недійсним, постановою Дніпровського апеляційного суду 23.02.2021\~року скасовано. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. 26.07.2021\~р. [PERSON] набув речових прав на спірний об?єкт нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу.\~ Стаття 330 ЦІК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності та майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦІК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв?язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Положення статті 388 ЦК України застосовується, як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було вилучене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада\~2016\~року у справі №152/25684/12, у постанові Верховного Суду України від 22 червня\~2018\~року у справі №752/3089/19 провадження N?61-16519св21). [PERSON] набув право власності на спірне майно на підставі договору купівлі-продажу від 26.07.2021 р., та позивач не довів наявність таких обов`язкових елементів даного способу захисту права власності позивач безсумнівним власником майна, що витребовується, майно, що є предметом віндикації, вибуло з володіння позивача поза йог волею, відсутні правові підстави для вибуття спірного майна з володіння позивача. Обов`язок доводити наявність усіх елементів такої правової конструкції покладається саме на позивача (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду № справі №334/8625/14 ц від 30.11.2023 р.). На переконання відповідача-1, [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки [PERSON] не був та не є власником спірного майна, а на момент укладення договору купівлі-продажу спірного будинку 26.07.2021 р. [PERSON] була його власником та будинок вибув з її володіння за її волею. Відповідач [PERSON] не скористався правом брати участь у судових засіданнях, правом наданні відзиву на позовну заяву тощо. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у письмових поясненнях (Т. 1 а.с. 163 170) зазначив, що відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та спрямований на забезпечення визнання та захист таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно ст.12 Закону, державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про зареєстровані права власності на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав. Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Ведення Державного реєстру прав здійснюється з використанням програмного забезпечення, що забезпечують його сумісність і взаємодію з іншими інформаційними системами та мережами, що становлять інформаційний ресурс держави. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться в цьому реєстрі. Відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав. Державний реєстр прав є державною власністю, складовою Національного архівного фонду і підлягає довічному зберіганню. Вилучення будь-яких документів або частин Державного реєстру прав не допускається, крім випадків, передбачених законом. Доступ державного реєстратора до Державного реєстру прав здійснюється шляхом багатофакторної аутентифікації у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України у Порядку ведення Державного реєстру прав. На підставі ст. 13 Закону, державний реєстр прав складається з розділів, спеціального розділу, бази даних заяв та реєстраційних справ в електронній формі. Невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек. На кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Підстави проведення державної реєстрації права власності на інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, визначені у ч. 1 ст. 27 зазначеного вище Закону. Позивач просить визнати за собою право приватної власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 392 ЦК України регламентовано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання, у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У разі захисту прав та інтересів шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння подається віндикаційний позов. 25 липня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 278/607/17, досліджував питання щодо витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом подання віндикаційного позову. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Таким чином, предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово- правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Отже витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово- правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на правівласності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатнцм договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17). За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12, постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 752/3089/19 (провадження № 61-16519св21). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2020 у справі № 199/8283/ 16-ц, яким визнано договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Колодій Л.М. 15.02.2010 за реєстровим №168 недійсним, постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.02.2021 у справі № 199/8283/16-ц було скасовано. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.03.2023 у справі №199/8289/16- ц, постанову Дніпровського апеляційного суду від 23.02.2021 було скасовано та залишено в силі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2020 у справі № 199/8283/16-ц. У той самий час відповідач-2 набув речових прав на спірний об`єкт нерухомого майна 26.07.2021 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 580, виданий 26.07.2021, видавник: ПН ДМНО Насобіна Т.В. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради просив суд розглянути справу з урахуванням відомостей, що викладені у поясненні Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та згідно норм чинного законодавства. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, позивач [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (Т. 1 а.с. 6). [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] (Т, 1 а.с. 240). [PERSON] померла [INFO] (Т.1 а.с. 7), [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (Т. 1 а.с. 8). Державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. 29.10.2016 р. [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки реєстрація права власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , проведена за іншою особою (Т. 1 а.с. 9). На підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.09.2023 р. судом встановлено, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л. М. та зареєстрованого за №168, відповідно до умов якого [PERSON] набула у власність житловий будинок з відповідними господарчими будівлями та спорудами [ADDRESS] (Т.1 а.с. 28 30). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2020 р. (справа №199/8289/16-ц) позов [PERSON] до [PERSON] , Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Людмила Миколаївна про визнання договору дарування недійсним задоволено повністю: визнано недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними господарчими будівлями та спорудами, укладений 15.02.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстром №168, реєстрація в Реєстрі права власності за №29584493 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93631699 (Т. 1 а.с. 15 - 19). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.02.2021 р. апеляційну скаргу [PERSON] \~задоволено, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року скасовано, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Людмила Миколаївна про визнання договору дарування недійсним відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/95320533). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2021 р. клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Людмила Миколаївна про визнання договору дарування недійсним, задоволено повністю: судом скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.12.2016 р. у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Людмила Миколаївна про визнання договору дарування недійсним, у виді заборони будь-якого відчуження житлового будинку [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] , до розгляду справи по суті (https://reyestr.court.gov.ua/Review/95834168). На підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.10.2023 р. та договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.07.2021 р., судом встановлено, що житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. 26.07.2021 р., [PERSON] був відчужений та на даний час належить [PERSON] (Т. 1 а.с. 75-76, 125 126). Судове рішення\~у справі\~№199/8289/16-ц\~набрало законної\~сили 29.03.2023\~р.,\~що підтверджується\~постановою \~ Верховного\~Суду (Т. 1 а.с. 20-25): касаційну скаргу [PERSON] задоволено, постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року в частині вирішення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та в частині стягнення судових витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, скасувати і залишити в цій частині в силі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 8 грудня 2020 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/112058327). Судом на підставі відповіді №260991 від 06.10.2023 р. з Єдиного державного демографічного реєстру встановлено, що місце проживання відповідача [PERSON] з 09.06.2023 р. зареєстровано за адресою: [ADDRESS] ( Т.1 а.с. 37). На підставі довідки про реєстрацію місця проживання від 12.06.2020 р. судом встановлено, що [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 05.02.2007 р. (Т. 1 а.с. 50). Згідно з актом про непроживання, який наданий позивачем, він засвідчений головою квартального комітету Л.Гудковою 04.11.2015 р., свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтверджують, що [PERSON] , 1974 р.н., по [ADDRESS] лише прописана, але не проживає з 2006 р. по даний час, її речі у будинку відсутні (Т1. а.с. 10). Згідно з письмовим свідченням [PERSON] , [INFO] , від 04.11.2015 р., підпис якої підтверджена головою квартального комітету №5 Гудковою Л.І. та який наданий позивачем, [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , стверджує, що [PERSON] , 1974 р.н., по [ADDRESS] , не мешкає з 2007 р. (Т. 1 а.с. 11). Відповідно до акту про непроживання від 19.10.2023 р., який наданий позивачем, гр.гр. [PERSON] (яка мешкає у [ADDRESS] ), [PERSON] (яка мешкає у [ADDRESS] ), підписи яких засвідчені головою квартального комітету №5 [PERSON] , [PERSON] , 1974 р.н., по [ADDRESS] не проживає з 2006 р. по даний час, її особистих речей у будинку не має (Т. 1 а.с. 79). За адресою [ADDRESS] , було відсутнє газопостачання (Т. 2 а.с. 12), за його підключення 29.07.2015 р. [PERSON] сплачено 1854,00 грн. На підставі спадкової справи №337/2016 до майна померлого [INFO] [PERSON] , судом встановлено, що 13.04.2016 р. [PERSON] , син померлого [PERSON] , звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 227), свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не було видано, постановою нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 26.10.2016 р. було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] , оскільки реєстрація права власності на домоволодіння [ADDRESS] проведена за іншою особою (Т. 1 а.с. 235 звор.). Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] у строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, до нотаріальної контори не зверталися. 29.11.2023 р. [PERSON] звернулася до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] , зазначив, що після смерті батька залишилося спадкове майно: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , яке вона прийняла (Т. 1 а.с. 239 звор.). 06.12.2023 р. [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки станом на час смерті [PERSON] право власності на зазначений будинок було зареєстровано за іншою особою (Т. 1 а.с. 243). Як встановлено судом на підставі відповіді з ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 08.01.2024 р. №431/156, [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] , 07.04.2016 р. на виклик щодо «Раптової смерті» гр. [PERSON] , [INFO] , виїжджала слідчо- оперативно група №1 АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, був зібраний матеріал щодо «раптової смерті» [PERSON] , [INFO] , №8463 від 07.04.2016 р. Показання свідків. Допитана судом свідок [PERSON] дала показання, відповідно до яких вона є сусідкою родини [PERSON] , вона мешкає за адресою [ADDRESS] , через калитку знаходиться буд. 16; [PERSON] ніколи не жила у буд. [ADDRESS] . [PERSON] жила в своєму будинку, адресу якого свідок не знає, у будинку [ADDRESS] мешкали [PERSON] та [PERSON] , які померли. [PERSON] знаходився у сина [PERSON] та весь час кликав [PERSON] . Допитана судом свідок [PERSON] дала показання, відповідно до яких вона є головою квартального комітету №5 з 1990 р. до цього часу, вулиця Георгієвського не відноситься до очолюваного нею кварталу. [PERSON] не проживала по [ADDRESS] , вона мешкала по [ADDRESS] , за цією адресою розташований будинок, який був придбаний нею приблизно у 2000 р., добудований та в ньому вона мешкає разом зі своєю родиною (чоловік та донька). Нею дійсно була надана довідка про те, що [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] , оскільки до неї з цього питання звертався [PERSON] , для виклику лікаря, без довідки лікар не відвідує. Процесуальні дії у справі: -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2023 р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою\~ [PERSON] до [PERSON] , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння та про визнання права власності в порядку спадкування за законом; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2023 р. забезпечено позов [PERSON] до [PERSON] , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння та про визнання права власності в порядку спадкування за законом: заборонено [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] [ADDRESS] ), а також будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти дії з державної\~реєстрації речових прав на наступне нерухоме майно домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , право власності на яке зареєстровано за [PERSON] \~(РНОКПП [NUMBER] [ADDRESS] ) 15.03.2010 р. на підставі договору дарування ВММ №764332 реєстр 168, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М.; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2023 р. за клопотанням позивача витребувані докази: витребувано від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Насобіної Т.В. (м. Дніпро, Донецьке шосе, 7) у копії договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , який був укладений між [PERSON] та [PERSON] 26.07.2021 р. реєстр 580; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2023 р. за клопотанням позивача витребувані докази: витребувано від Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори засвідчену копію спадкової справи, яка відкрита після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , та довідку про осіб, які подали до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2023 р. заяву [PERSON] про заміну одного заходу забезпечення позову\~іншим у цивільній справі за позовом\~ [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , де треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Насобіна Тетяна Володимирівна, про визнання права власності в порядку спадкування, про витребування майна з чужого незаконного володіння\~ задоволено повністю:\~заборонено гр. [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) вчиняти будь які дії з відчуження домоволодіння [ADDRESS] , яке належить на праві власності [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ); -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2023 р. задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Шпигановича Є.А. про допит свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2023 р. для вирішення питання про відвід судді Спаї В.В. передано цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , де треті особи Департамент\~\~адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Насобіна\~\~Тетяна Володимирівна, про визнання права власності в порядку спадкування, про витребування майна з чужого незаконного володіння\~\~для вчинення дій з визначення судді, який розглядатиме заяву про відвід, зупинено провадження у цивільній справі; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.12.2023 р. заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Шпигановича Євгенія Андрійовича, про відвід судді Спаї В.В. по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , де треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Насобіна Тетяна Володимирівна, про визнання права власності в порядку спадкування, про витребування майна з чужого незаконного володіння залишено без задоволення; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.12.2023 р. поновлено провадження у цивільній справі за позовом\~ [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , де треті особи Департамент\~\~адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Насобіна\~\~Тетяна Володимирівна, про визнання права власності в порядку спадкування, про витребування майна з чужого незаконного володіння; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.12.2023 р. закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні 23.01.2024 р.; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31.01.2024 р. в задоволенні клопотання\~представника відповідача [PERSON] адвоката Шпигановича Євгенія Андрійовича про зупинення провадження у цивільній справі за позовом\~ [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Насобіна Тетяна Володимирівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння та про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено. Правовідносини між\~учасниками справи\~виникли із\~захисту права\~власності позивача\~на спадкове\~майно та\~регулюються ст. 216, ч. 1 ст. 236, ст.ст. 387, 388, 1216, 1217, 1218, ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Дослідив докази в межах заявлених суду вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на\~\~захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Час відкриття спадщини\~визначається ч.\~2 ст.\~1220 ЦК України як день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом, та до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК\~України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Такий обов`язок з боку позивача був виконаний, втім, у видачі йому свідоцтва про право на спадщину було відмовлено через те, що право власності на спадкове майно зареєстровано за іншою особою (Т. 1 а.с. 235 звор.). Як встановлено судом та зазначено вище, право власності на житловий будинок [ADDRESS] (спірне спадкове майно) станом на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку з відповідними господарчими будівлями та спорудами, який був укладений 15.02.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстром №168, реєстрація в Реєстрі права власності за №29584493. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від\~\~08 грудня\~2020\~р. (справа №199/8289/16-ц), яке набрало законної сили 29.03.2023 р., договір дарування від 15.02.2010 р., зазначений вище, визнаний судом недійсним з передбаченої ч. 1 ст. 225 ЦК України підстави. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано (ст. 216 ЦК України). Як встановлено\~судом,\~повернення майна\~ [PERSON] \~унеможливлено,\~адже майно\~відчужено нею\~на користь\~іншої особи\~ -\~ гр.\~ [PERSON] \~за договором\~купівлі-продажу\~від 26.07.2021 р., який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. (реєстр 580). Оскільки після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини ніхто, окрім його сина ( [PERSON] ), не звертався, [PERSON] є єдиним спадкоємцем майна померлого [PERSON] . Стосовно посилання [PERSON] на те, що вона прийняла спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, адже постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, про що, на її думку, свідчить реєстрація її місця проживання за однією зі спадкоємцем адресою станом на 07.04.2016 р., то дані посилання не є слушними, виходячи з того, що \~частина третя статті\~1268\~ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем є доведеність факту їх спільного проживання, як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків. На підтвердження обставин, що обґрунтовують заперечення відповідача\~проти позову,\~ [PERSON] \~наданий лише\~письмовий доказ:\~довідка про\~реєстрацію місця\~проживання [PERSON] \~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~за якою,\~як встановлено\~судом,\~було припинено\~газопостачання, за його підключення 29.07.2015 р. [PERSON] сплачено 1854,00 грн. (Т. 2 а.с. 12). Суду не надані докази про пов`язаність [PERSON] та [PERSON] спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). Випадки для витребування судом доказів з власної ініціативи у цій справі не встановлені. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Щодо показань свідків, то гр.гр. [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] не проживала постійно із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , вона мала власне інше житло, в якому проживала зі своєю родиною. Як встановлено судом на підставі відповіді з ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 08.01.2024 р. №431/156, [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] , 07.04.2016 р. на виклик щодо «Раптової смерті» гр. [PERSON] , [INFO] , виїжджала слідчо - оперативно група №1 АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, був зібраний матеріал щодо «раптової смерті» [PERSON] , [INFO] , №8463 від 07.04.2016 р. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2 ст. 89 ЦПК України). Докази про фактичне проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини суду не надані. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею\~1270\~цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті\~1272\~ЦК України). [PERSON] не подала заяву у строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, до нотаріальної контори; окрім того, [PERSON] станом на 07.04.2016 р. не належало будь-яке майно, на яке могла бути відкрита спадщина. Таким чином, [PERSON] вважається такою, що не прийняла спадщину. Суд погоджується\~із доводами\~відповідача [PERSON] \~щодо недопустимості\~наданих позивачем\~ письмових\~доказів -\~актів про\~непроживання,\~які засвідчені\~підписом голови квартального комітету №5 [PERSON] , оскільки органами самоорганізації населення є будинкові, вуличні, квартальні комітети, комітети мікрорайонів, комітети районів у містах, сільські, селищні комітети (ч. 2 ст. 3 Закону України «Про органи самоорганізації населення»). Орган самоорганізації населення є однією з форм участі членів територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах у вирішенні окремих питань місцевого значення (ч. 1 ст. 3 зазначеного вище закону). Повноваження органів самоорганізації населення визначені у ст.ст. 14 та 15 зазначеного вище Закону, та до повноважень голови квартального комітету не належить складання актів про непроживання, зокрема засвідчення підписів інших осіб в них. Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є\~\~останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не\~\~мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на\~\~нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і\~\~не\~\~припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що право власності на спірний будинок [ADDRESS] набуто [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.07.2021 р., укладеного ним із [PERSON] . Набуттю [PERSON] права власності на спірне майно передувала недобросовісна поведінка останньої, коли вона, будучи обізнаною про важке психічне захворювання батька та використовуючи його на власну користь, коли батько в силу захворювання не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, спромоглася укласти з ним договір дарування будинку [ADDRESS] . Недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, та зазначений договір дарування після смерті батька сторін ( [PERSON] ) за позовом іншої особи (рідного брата [PERSON] ), адже його цивільні права порушені, був визнаний судом недійсним. Таким чином, спірне майно у разі смерті [PERSON] підлягало включенню до спадкової маси та спадкуванню, втім, вибуло з володіння [PERSON] незаконно. Як встановлено рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2020 р. (справа 199/8289/16-ц (2/199/640/20), [PERSON] з 1980 року перебував на обліку у лікарів-психіатрів спочатку з діагнозом: «Невроз іпохондричний», з 1982 року у зв`язку з негативною динамікою психічного стану діагноз був змінений на: «Шизофренія, безперервній тип перебігу, в`ялоперебігаюча форма, сенесто- іпохондричний синдром. Виражений астенічний тип дефекту». З даним діагнозом [PERSON] регулярно спостерігався психіатрами \~ \~ \~ \~амбулаторної служби, неодноразово лікувався в психіатричних стаціонарах. багаторазово переосвідчувався лікарсько-трудовою експертної комісією, якою був визнаний непрацездатним інвалідом 2 групи внаслідок психічного захворювання. Опис психічного статусу з формальністю контакту, \~ \~ \~ \~в`ялістю,\~пасивністю,\~безініціативністю,\~астенізованістю,\~емоційною невиразністю,\~іпохондричністю,\~наявністю численних\~скарг соматичного\~характеру з\~фіксацією на\~хворобливих відчуттях,\~відсутність психопродуктивної\~симптоматики,\~обмеженість інтересів\~побутовими потребами,\~відповідають встановленому\~діагнозу і\~відображають негативну\~динаміку психічної\~хвороби.\~На додаток,\~психічний стан\~ [PERSON] \~окрім розладів\~шизофренічного спектру,\~суттєво погіршували\~органічні психічні\~розлади,\~спричинені ураженням\~головного мозку\~перенесеними черепно-мозковими\~травмами та\~інсультом у\~2006\~році.\~Про це\~свідчать записи\~в амбулаторній\~карті з\~психоневрологічного диспансеру,\~де,\~починаючи з\~1987\~року,\~констатувалось наростаюче\~інтелектуальне зниження\~та ослаблення\~пам`яті у\~ [PERSON] .\~Після перенесеного\~інсульту у\~2006\~році лікарі\~різних спеціальностей\~(психіатри,\~невропатологи,\~сімейні лікарі,\~терапевти),\~різних медичних\~закладів (див.\~амбулаторні карти,\~історії хвороби)\~констатували у\~ [PERSON] \~торпідне мислення,\~зниження пам`яті\~та інтелекту,\~що свідчить\~про наявність\~органічних психічних\~розладів судинно-травматичного\~генезу.\~Тим самим\~ускладнюючи і\~поглиблюючи наявну\~у підекспертного\~шизофренічну симптоматику...\~Таким чином,\~результати вищенаведеного\~аналізу матеріалів\~цивільної справи,\~медичної документації,\~співставлення отриманих\~даних з\~діагностичними стандартами\~та діючою\~в Україні\~міжнародною класифікацією\~психічних І\~поведінкових розладів\~10-го\~перегляду,\~свідчать про\~те.\~що [PERSON] ,\~ [INFO] \~на період\~укладання договору\~дарування 15.02.2010\~року страждав\~на хронічне\~психічне захворювання\~«Шизофренія» (F20.9\~за МКХ-\~10).\~Дані психічні\~розлади позбавляли\~ [PERSON] \~здатності усвідомлювати\~значення своїх\~дій та керувати ними під час укладення договору дарування від 15.02.2010 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93631699). [INFO] [PERSON] помер; позивач є спадкоємцем померлого [PERSON] за законом (перша черга спадкування), відтак, позивач був незаконно позбавлений права на спадкове майно. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Тобто договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] , є недійсним з 15.02.2010 р. Враховуючи наведене, оскільки [PERSON] придбав спірне майно в\~\~особи, яка не мала права його відчужувати, та те, що майно вибуло з власності позивача не з його волі, наявні підстави для витребування спірного майна у [PERSON] на користь позивача та визнання за ним права власності на житловий будинок з господарськими будівлями спорудами за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування, що в цьому випадку, з огляду на відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, є належним способом захисту порушеного права. За обставин цієї справи витребування майна є законним та\~\~пропорційним заходом, є виправданим, переслідує легітимну мету та\~\~є\~\~необхідним у демократичному суспільстві, тому не є таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і\~\~основоположних свобод. Підлягає також врахуванню, що відчуження спірного майна мало місце за ціною, яка мала б викликати сумнів у [PERSON] (135\~000,00 грн.), який, проявивши обачність, ознайомившись зі\~\~змістом\~\~документів, що підтверджують право власності на цю квартиру, зокрема перевіривши наявність/відсутність спорів відносно нерухомого майна в інших державних реєстрах та наявність/ відсутність заборон на його відчуження, у тому числі у минулому за необхідності отримавши правову допомогу, мав би зважити на такі обставини при укладенні правочину купівлі-продажу 26.07.2021 р. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених\~статтею 89 ЦПК України\~щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". При ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин. Твердження позивача\~стосовно доведеності\~наявності його\~порушених прав\~та/або\~охоронюваних законом\~інтересів,\~а також\~доводи відповідача\~ [PERSON] \~про наявність\~підстав для\~відмови у\~задоволенні позовних\~вимог,\~були оцінені\~судом з\~урахуванням дослідження\~тих доказів,\~які були\~надані сторонами\~на підтвердження\~своїх вимог і заперечень. Суд, безпосередньо дослідивши зібрані докази, оцінивши їх на предмет належності і допустимості, достатності та достовірності кожний окремо та в сукупності і логічному взаємозв`язку, приходить до висновку, що позивачем надані докази в порядку ст.ст. 76 81 ЦПК України, які свідчать про порушення його прав, як спадкоємця, з боку відповідачів. Доводи відповідача [PERSON] не спростовують наведених вище висновків суду, у зв`язку з чим для суду, враховуючи визнання судом недійсним правочину (договору дарування від 15.02.2010 р.) та те, що він не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, наявні підстави для поновлення порушених прав позивача у спосіб, обраний при зверненні до суду із даним позовом: визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинок [ADDRESS] з відповідними будівлями та спорудами, та витребування майна з чужого незаконного володіння. При цьому\~ набувач [PERSON] не позбавлений права на відшкодування за рахунок продавця майна збитків на підставі статті 661 ЦК України. Розрахунки між власником та\~\~добросовісним набувачем при витребуванні майна із чужого незаконного володіння проводяться у відповідності до порядку, визначеного статтею 390 ЦК України.

Outcome: approved