Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

27.06.2023 року представник позивача звернувся до Новоодеського районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. На обґрунтування позивних вимог вказував, що 16 вересня 2019 року до позивача звернувся відповідач [PERSON] з проханням позичити йому 600 000 (шістсот тисяч) гривень. Враховуючи, що позивач добре знав відповідача і на той час в нього була така сума грошей, він погодився позичити відповідачу 600 000 гривень, за умови повернення відповідачем зазначеної вище суми до 01 вересня 2022 року. Саме на цих умовах вони і уклали договір позики. На підтвердження передачі грошей відповідач власноруч підписав договір позики від 16 вересня 2019 року і отримав гроші. Проте станом на час подачі позову відповідач суму позики не повернув і від виконання своїх зобов`язань ухиляється. У вказаному договорі позики, підписаному між позивачем та відповідачем вказано, що "За кожен місяць користування грошовими коштами Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю 5 (п`ять) відсотків від зазначеної суми." Представник позивача вказує, що беручи до уваги важкий матеріальний стан відповідача, позивач у вказаному позові не просить виплати йому відсотків, хоча залишає за собою таке право у подальшому. Посилаючись на вищевикладене просив стягнути з відповідача основну суму боргу за договором позики - 600000 грн. Ухвалою суду від 12.07.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду з викликом сторін. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, але представник подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, у якій також вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлявся належним чином, у тому числі і у порядку ч.1 ст. 128 ЦПК України, правом на подачу відзиву не скористався. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність сторін, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, представник позивача не заперечував проти такого порядку вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Із матеріалів справи видно, що 16 вересня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір позики грошових коштів у простій письмовій формі, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] в борг грошові кошти у сумі 600000 грн., а позичальник зобов`язався повернути вказану суму грошових коштів у строк до 01.09.2022 року (п.1 та п.4 Договору). Сума позики отримана позичальником до моменту підписання вказаного договору (п. 2 Договору). Таким чином підписання Договору відповідач підтвердив факт передачі йому зазначеної у договорі суми грошових коштів у якості позики. У силу ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Встановлено, що взяті на себе зобов`язання за договором позики відповідач у встановлений договором строк не виконав, позику в строк до 01.09.2022 року та станом на день подання позовної заяви і розгляду справи не повернув. У силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зважаючи на вищевикладене, оскільки позичальник порушив умови договору позики, не виконує взяті на себе зобов`язання, ухиляється від повернення позики то відповідно до умов укладеної угоди та ст. 546-552, 1046-1049 ЦК України позов слід задовольнити у повному обсязі, стягнувши з відповідача 600000 грн. суми боргу. У силу статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved