Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суд з позовом про усунення порушень законодавства України в частині використання приміщень загального користування співвласниками багатоквартирного будинку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що в багатоквартирному будинку, за адресою: [ADDRESS] , поруч з квартирами позивача та відповідача, розташовано приміщення загального користування з проходом до сміттєпроводу. В період липня по серпень 2023 року відповідач, без дозвільних документів, самовільно відгородив частину вказаного приміщення, встановивши двері із замком. Своїми діями відповідач обмежив право інших співвласників користуватися місцями загального користування та заблокував прохід до сміттєпроводу. Відбулось погіршення умов підтримання належного технічного й протипожежного стану приміщень загального користування, обмеження доступу відповідних технічних служб, зріс ризик погіршення санітарного стану цих приміщень (доступу прибиральниці) та виключення цих приміщень на випадок тимчасового укриття за повітряних тривог. На неодноразові звернення позивача, з проханням припинити монтажні роботи, шляхом відгородження приміщень загального користування, відповідачем були проігноровані. На підставі наведеного позивач просить зобов`язати відповідача усунути встановлену ним перешкоду з доступу співвласників багатоквартирного будинку до приміщень загального користування та сміттєпроводу, розташованих на площадці сьомого поверху сьомої парадної багатоквартирного будинку за адресою [ADDRESS] , шляхом демонтажу встановлених відповідачем дверей. Відшкодувати моральну шкоду, заподіяну відповідачем, в розмірі 1,00грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.12.2023 відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] , в судове засідання, призначене на 29.01.2024 не з`явився. До суду надійшла заява від позивача про розгляд справи за відсутності позивача. Позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , в судове засідання, призначене на 29.01.2024 не з`явився. До суду надійшла від відповідача заява про розгляд справи за відсутності відповідача. Позовні вимоги визнає в повному обсязі, та зазначає, що встановлена ним перегородка вже знесена. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, взявши до уваги визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. [PERSON] , на сьомому поверсі, у восьмій парадній, будинку [ADDRESS] , без дозвільних документів на виконання робіт, в місцях загального користування, встановив двері із замком, які обмежують доступ співвласникам будинку до сміттєпроводу. Дана обставина беззаперечно підтверджується сторонами по справі. На неодноразові звернення сусідів до [PERSON] , від 07.08.2023, 10.08.2023, 05.12.2023 з проханням демонтувати встановлені ним перешкоду з доступу до приміщень загального користування, відповідач не реагував. Комунальним підприємством «Керуюча компанія Деснянського району м.Києва» ЖЕД-316, 07.09.2023 складено Припис, який адресований відповідачу [PERSON] (мешканцю квартири [ADDRESS] ). Згідно припису, відповідача зобов`язано надати дозвільні документи на встановлення перегородки, а саме дверей в коридорі загального користування. Комісією у складі представників ЖЕД-316, в складі заступника начальника [PERSON], майстра [PERSON] , робітника [PERSON] , було складено Акт від 22.09.2023, відповідно до якого встановлено, що мешканець квартири № 260 відгородив частину майна в коридорі загального користування. Крім того, комісією у складі представників ЖЕД-316, в складі заступника начальника [PERSON], майстра [PERSON] , майстра [PERSON] , було складено Акт від 13.10.2023, відповідно до якого встановлено, що під час обстеження місць загального користування, мешканець квартири № 260 , не надав комісії дозвільні документи на виконання робіт по встановленню дверей та відокремлення зазначеного приміщення. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до частини першої-другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Згідно частин першої-другої статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. У постанові Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 № 45 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572» зазначено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку. Пунктом 1.4 Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затвердженого Наказом державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17.05.2005 встановлені Умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень. Зокрема п.1.4.1 Правил визначено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. До елементів перепланування жилих приміщень за п. 1.4.3 Правил належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Не допускається за другим абзацом п. 1.4.4 Правил перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а згідно ч. 1 ст.16 ЦК України. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що перепланування приміщення спільної сумісної власності може бути здійснено з дотриманням встановленого законом порядку, у тому числі за згодою осіб, які таким приміщенням володіють. Таким чином, за наведених обставин, враховуючи, що відповідач [PERSON] , в місцях загального користування, без згоди інших співвласників, встановив двері із замком, які обмежують доступ мешканцям поверху до сміттєпроводу, та своєчасно не виконав Припис Комунального підприємства «Керуючої компанія Деснянського району м. Києва» ЖЕД-316. Однак беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача, в частині зобов`язання відповідача усунути встановлену ним перешкоду з доступу співвласників багатоквартирного будинку до приміщень загального користування та сміттєпроводупідлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо відшкодування моральної шкоди суд дійшов до такого. Відповідно до частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з положеннями частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, що її завдала за наявності її вини. Відповідно до роз`яснень, наданих у пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, на підставі вищевикладеного, враховуючи визнання позову відповідачемв частині відшкодування позивачу моральної шкоди, та з урахуванням зазначених обставин справи, суд задовольняє вимогу позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача в розмірі 1,00грн. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. У відповідності до ч. 1 ст.142 Цивільного процесуального кодексу України - у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з зазначеним вище, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 536,80грн, та повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в сумі 536,80грн.

Outcome: approved