Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] стосовно дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] та стягнення аліментів на користь прийомних батьків, батьків-вихователів, опікунів/піклувальників, в залежності від подальшої форми влаштування дітей, на утримання малолітніх дітей в розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття, починаючи з моменту надходження позовної заяви до суду. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідачі є батьками дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Сім`ї відповідачів надається послуга за Державним стандартом соціального супроводу сімей (осіб), які перебувають у складних життєвих обставинах. Батьки дітей їх вихованням не займаються, зловживають спиртними напоями, належні умови життя та навчання дітей не забезпечують. Працівниками Служби у справах дітей та сім`ї складено на кожну дитину акт проведення оцінки рівня безпеки дитини та встановлено, що дійсно є загроза для їх життя та здоров`я. Дітей влаштовано до Комунального некомерційного підприємства Кегичівської селищної ради «Кегичівська центральна районна лікарня». Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 25 серпня 2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 13 грудня 2023 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи в підготовчому судовому засіданні сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 07 лютого 2024 року постановлено надані позивачем через канцелярію суду 07.02.2024 докази до розгляду не приймати. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача, Богинська Т.І. у судовому засіданні підтримала, викладені в позовній заяві доводи, просила задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Наполягала на тому, що відповідачі не виконують належно свої батьківські обов`язки, зловживають спиртними напоями, в житлі брудно. Повідомила, що діти зараз знаходяться КЗ ЛОР «Нагуєвицька спеціальна школа І-ІІ ст.». А тому вважала, що є всі підстави для задоволення позовних вимог щодо позбавлення відповідачів батьківських прав відносно їх дітей та стягнення аліментів на їх утримання. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечила проти позбавлення її батьківських прав. Пояснила, що дійсно не є з відповідачем ідеальними батьками, не можуть в силу скрутного матеріального становища забезпечити своїх дітей всім необхідним, але дітей дуже люблять, страждають від розлуки з ними та бажають повернути дітей додому. Щодня телефонують дітям, діти плачуть, дуже сумують за ними. Посилали дітям гостинці, одежу та гроші. На цей час офіційно не працевлаштована, але має стабільну роботу та достойну платню, щоб утримувати дітей. Дійсно вживають алкогольні напої, але це не позначається на їх відношенні до дітей. Намагалися з чоловіком як могли надати своїм дітям все необхідне, звертались до органу опіки та піклування з проханням допомогти з пошуком житла, але такої допомоги орган опіки їм не надав. Коли ж самотужки знайшли житло, яке звичайно не відповідає всім належним умовам для проживання, всіма силами намагалися привести його до ладу. Будь-якої допомоги з облаштування житла від органу опіки також не отримали. Натомість зазнали дорікань у неналежних умовах для проживання дітей. Вважає, що діти були відібрані підступним чином, коли батьки були відсутні вдома, так як їх викликали до селищної ради на комісію з приводу виконання ними батьківських обов`язків. Вважає, що доказів, які б свідчили про не виконання нею та її чоловіком батьківських обов`язків позивачем не надано. Вживання спиртних напоїв не свідчить на пряму про невиконання ними батьківських обов`язків. Як і те, що в будинку не ідеально чисто та те, що батьки не мають матеріальної можливості забезпечити всіх дітей технікою для онлайн навчання та регулярного виходу на онлайн уроків всіх дітей одночасно. Свідчення від сусідів, які безпосередньо бачили як жили з ними діти, чи були вони недоглянуті позивачем при складанні своїх висновків не відібрані. Також зазначила, що на даний час вона разом з чоловіком придбали комп`ютер, стіл, дитячі речі, щоб коли діти повернулися в них було місце для навчання та необхідні речі. Зазначила, що на даний час вона дуже багато працює задля можливості забезпечити дітей всім необхідним, дуже чекає на їх повернення. Також повідомила, що вона змінила ставлення до своїх вчинків та просила не позбавляти її та чоловіка батьківських прав відносно дітей. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позбавлення його батьківських прав заперечив, пояснив, що дуже любить своїх дітей. На цей час офіційно не працевлаштований, живе за рахунок випадкових заробітків. Підтвердив пояснення своєї дружини [PERSON] щодо необґрунтованості та безпідставності заявленого позову. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Кегичівського районного управління юстиції Харківської області, копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Кегичівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Кегичівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. До складу сім`ї відповідачів [PERSON] , [PERSON] входять їх діти [PERSON] , 2008 року народження, [PERSON] , 2016 року народження, [PERSON] , 2017 року народження, всі члени сім`ї зареєстровані по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Кегичівської селищної ради №10-10/554/4 від 31.07.2023. Рішенням відділу соціального захисту населення Кегичівської селищної ради від 06.12.2022 №1189 за заявою [PERSON] їй як особі/сім`ї, яка потребує надання соціальної послуги надано службою у справах дітей соціальний супровід. Згідно акту №36 оцінки потреб сім`ї/особи [PERSON] , вбачається, що на час проведення оцінки дитина [PERSON] на стан здоров`я не скаржиться, одяг на дитині брудний, перебуває вдома. Дитина [PERSON] на самопочуття не скаржиться, зовнішній вигляд занедбаний, зі слів не голодна, продукти харчування наявні, прагне навчатися, але через відсутній інтернет рідко підключається до онлайн уроків. Дитина [PERSON] на самопочуття не скаржиться, одяг брудний, має занедбаний вигляд, продукти харчування наявні, навчається дистанційно, часто пропускає онлайн уроки. Діти спокійні, йдуть на контакт, здатні до самообслуговуванню відповідно до свого віку, люблять своїх батьків. Мати [PERSON] на поганий стан здоров`я не скаржиться, йде на контакт, проте розмовляє агресивно, зі слів сусідів та полії з батьком дітей часто зловживають спиртними напоями. Не в повному обсязі виконує батьківські обов`язки, вихованням не займається, не контролює коло спілкування дітей. В помешканні брудно, відсутня чиста постільна білизна, неприємний запах. Класифікація випадку визначена як середньої складності. Відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї [PERSON] від 02.12.2022, мати з батьком часто зловживають алкогольними напоями, залишають дітей самих вдома, не виконують батьківські обов`язки на належному рівні. Потреби сім`ї задовольняються не в повному обсязі. Матеріально родину утримує батько. Мати потребує підтримки для виховання дітей. Негативний спосіб життя батьків погано впливає на дітей. Сім`я потребує соціальний супровід. Сім`ї [PERSON] наказом Кегичівської селищної ради №97 від 06.12.2022 надано послугу соціального супроводу в зв`язку з тим, що сім`я перебуває у складних життєвих обставинах. Відповідно до характеристики дитини [PERSON] , учня 9 класу КЗ «Кегичівський ліцей», дитина володіє навчальним матеріалом переважно на середньому рівні, на уроках не завжди уважний, домашні завдання виконує не систематично, до дистанційного навчання долучається не постійно. У громадському житті класу активної участі не брав, правила поведінки виконує не завжди, порушував дисципліну. У побуті скромний, стриманий. Батьки не приділяють належної уваги вихованню сина, не цікавляться життям класу та школи, батьківські збори не відвідують. Відповідно до характеристики дитини [PERSON] , учениці 2 класу КЗ «Кегичівський ліцей», дитина до навчання ставиться пасивно, мотивація відсутня. Має непогану пам`ять. Контроль за навчанням дома недостатній, тому знання її не відповідають розумовим здібностям. Батьки не приділяють належної уваги вихованню доньки, не цікавляться життям класу, батьківські збори не відвідують. Дитина весела, товариська, любить рухливі ігри. Потребує індивідуального підходу. Відповідно до копій актів обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї [PERSON] : 1) від 16.02.2022, батьки конфліктують коли перебувають в стані алкогольного сп`яніння. Під час обстеження мати поводилась агресивно, підвищувала голос, діти брудні. Будинок винаймають, в приміщенні брудно, неприємний запах, продукти харчування не показали. Мати була з ознаками алкогольного сп`яніння, але від освідування відмовилась; 2) від 17.03.2023 приміщення будинку потребує ремонту, продукти харчування наявні, умови для навчання відсутні, під час обстеження мати вдома відсутня, зі слів батька дітей мати зловживає алкогольними напоями, часто залишає дітей самих вдома, батьки не займаються вихованням та навчанням дітей; 3) від 20.03.2023 продукти харчування не у великій кількості, діти не виходять на онлайн навчання, в будинку прибрано, тепло; 4) від 04.05.2023 продукти харчування наявні в невеликій кількості, діти не виходять на онлайн уроки, у будинку прибрано; 5) від 09.05.2023 наявні продукти харчування, відсутні умови для повноцінного навчання дітей, мати дітей з ознаками алкогольного сп`яніння, сварилась з чоловіком в присутності дітей; 6) від 12.05.2023 продукти харчування в недостатній кількості, відсутні умови навчання, батьки перебували в стані алкогольного сп`яніння, мати розмовляла з працівниками служби та поліції з нецензурною лайкою, конфліктувала з сусідами, не доглядала за дітьми; 7) від 30.06.2023 продукти харчування наявні, умови навчання відсутні, між батьками відбувся конфлікт в присутності дітей; 8) від 12.07.2023 мати не впустила службу до домоволодіння, вигнала з подвір`я. Згідно копії висновку КНП КСР «Кегичівська ЦРЛ» від 12.05.2023 [PERSON] та [PERSON] перебували в стані алкогольного сп`яніння - 2,289 проміле та 2,398 проміле відповідно. Відповідно копії листа №12-24/26 від 22.06.2023 відділ соціального захисту населення Кегичівської селищної ради повідомляє службу у справах дітей та сім`ї Кегичівської селищної ради, що 22.06.2023 від СПД №1 ВП №1 Красноградського РВП ГУ НП в Харківській області надійшло повідомлення про факт вчинення домашнього насильства, що сталось 17.06.2023 в [ADDRESS] , а саме [PERSON] вчинила насильство психологічного характеру над своїм чоловіком [PERSON] та над сином [PERSON] , 2008 року народження. Згідно листа служби у справах дітей та сім`ї №311/01-24 від 12.07.2023 та заяви [PERSON] , служба у справах дітей та сім`ї зверталася до СПД №1 ВП №1 Красноградського РВП ГУ НП в Харківській області з метою вжиття заходів щодо притягнення до відповідальності [PERSON] так як остання в момент відвідування її родини 12.07.2023 службою у справах дітей вела себе агресивно, ображала нецензурною лайкою, не пускала в домоволодіння та виганяла з подвір`я. Зокрема чинила перешкоди у виконанні в повній мірі службових обов`язків [PERSON] , ображала її. Відповідно інформації фахівця із соціальної роботи служби у справах дітей та сім`ї Кегичівської селищної ради щодо соціального супроводу родини [PERSON] та [PERSON] , родина [PERSON] була під контролем ще з 2019 року в центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, в зв`язку з тим, що сім`я перебувала у складних життєвих обставинах. Тому, що батьки зловживали алкогольними напоями та не приділяли уваги вихованню дітей. Але після проведення профілактичних робіт, родина прислуховувалась до рекомендацій спеціалістів та виправлялась. Протягом 2023 року майже кожного місяця на [PERSON] та [PERSON] надходили скарги від сусідів та жителів селища стосовно їх аморального способу життя. Мати з батьком часто зловживають алкогольними напоями, діти знаходяться без догляду або разом ходять по селищу з батьками, які перебувають в стані алкогольного сп`яніння. Мати постійно конфліктує з сусідами. Між батьками часто виникають сварки в присутності дітей. Також в інформації відображені обставини зазначені у вище досліджених судом актах обстеження. Відповідно довідок армор до поліції надходили та реєструвались повідомлення (заяви): 1) 17.06.2023 за фактом домашнього насильства вчиненого [PERSON] щодо її чоловіка [PERSON] та їх сина [PERSON] ; 2) 08.05.2023 за фактом домашнього насильства у сім`ї [PERSON] , яке не знайшло свого підтвердження, заявник відмовився від написання заяви; 3) 19.02.2023 за фактом домашнього насильства вчиненого [PERSON] стосовно його дружини [PERSON] . Відомості реєстрації заяв щодо інших фактів не стосується розгляду цієї справи. Згідно довідок армор на [PERSON] були накладені адміністративні стягнення: 1) за ч. 1 ст. 178 КУпАП (розпивання алкогольних напоїв в громадських місцях) вчиненого 07.07.2023 у виді 51 грн штрафу, 2) за ч. 1 ст. 184 КУпАП (невиконання батьківських обов`язків) вчиненого 12.05.2023 у виді 850 грн штрафу, 3) за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) вчиненого 19.02.2023 у виді 170 грн. штрафу. На [PERSON] було накладено адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 184 КУпАП (невиконання батьківських обов`язків) вчиненого 08.05.2023 у виді 850 грн штрафу. Відповідно до копії рішення Виконавчого комітету Кегичівської селищної ради № 288 від 31.07.2023 вирішено відібрати дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з сім`ї, що перебуває в складних життєвих обставинах, [PERSON] та [PERSON] , в зв`язку з виникненням безпосередньої загрози для життя та здоров`я дітей. Відповідно до актів проведення оцінки рівня безпеки дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , рівень безпеки дітей визначено як дуже небезпечний, необхідно вжити заходів щодо негайного влаштування дітей до лікарні, до вирішення питання подальшої долі дітей. Такий висновок зроблений на основі таких даних: дитина про небезпеку не повідомляє, допомоги не просить; фізичні та поведінкові ознаки, що можуть свідчити про жорстоке поводження з дитиною відсутні; ознаки погіршення стану здоров`я та момент виявлення дитини відсутні; дитина має зовнішні ознаки недогляду чи занедбаності, має низький рівень гігієни, поруч з дитиною відчувається неприємний запах, одяг не відповідає віку та сезону, одяг дуже брудний, ознаки педикульозу, дитина брудна. Джерела цієї інформації - спостереження. Факти залучення дитини до протиправної діяльності відсутні. Коментар спеціаліста: на момент виявлення дитина була з іншими дітьми самі вдома. Наявні ознаки незабезпечення дитини: належним харчуванням. Необхідною медичною допомогою, доглядом, який відповідає віку та сезону. Зі слів дитини вона голодна. В домоволодінні брудно, неприємний запах, брудна постільна білизна. Органом опіки та піклування Кегичівської селищної ради надано висновок №04-30/2208 від 28.07.2023 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [PERSON] стосовно їх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Висновок обґрунтований вище дослідженими судом документами. В судовому засіданні, зі слів учасників справи, встановлено, що діти зараз перебувають у КЗ ЛОР «Нагуєвицька спеціальна школа І-ІІ ст.». Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). У специфічному контексті цієї справи питання про відповідальність відповідача може постати в разі, якщо обставини, на які скаржаться позивач - тобто, передусім той факт, що відповідачі неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки - мали безпосереднім наслідок те, що найвищим інтересам дітей було завдано шкоди. Отже, основне юридичне питання, яке має бути вирішено у цій справі полягає в тому, чи відповідають найвищим інтересам дітей позбавлення відповідачів батьківських прав. При вирішенні цього питання завдання суду не полягає в тому, щоб замінити власним судженням думку позивача про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав, а скоріше переглянути ухвалені ним рішення в контексті того, чи відповідають вони найвищим інтересам дитини. Це не означає, що він має обмежитись перевіркою того, чи здійснював позивач свої дискреційні повноваження розумно, обережно та добросовісно при відібранні дітей у батьків та позбавлення їх батьківських прав. Він має розглянути оскаржуване втручання у світлі справи в цілому та визначити, після встановлення того, що воно переслідувало «законну ціль», чи відповідало воно «найвищим інтересам дітей» та, зокрема, чи було воно пропорційним цій меті, та чи були підстави, наведені позивачем для його обґрунтування, «відповідними та достатніми». При цьому, суд також має переконатися, що позивач застосував стандарти, які відповідали найвищим інтересам дітей та, більше того, що вони ґрунтували свої рішення на прийнятній оцінці відповідних фактів. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка була ухвалена в 1989 році Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікована Україною в 1991 році, передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її добробуту, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 9 цієї Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розвиту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідачів відбувається втручання в їх право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дітей (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідачів на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. За результатами розгляду справи «BARNEA І CALDARARU ПРОТИ ІТАЛІЇ» (заява № 37931/15, рішення від 22 червня 2017 року, п.63-66) ЄСПЛ нагадав такі основні принципи, висвітлені ним з питання відносин між батьками та дітьми. Для батьків і їхньої дитини бути разом - це засадова складова сімейного життя (Kutzner проти Німеччини, № 46544/99, § 58, CEDH 2002), і що внутрішньодержавні заходи, які перешкоджають їм у цьому, становлять втручання у право, захищене статтею 8 Конвенції (K. і T. проти Фінляндії [ВП], № 25702/94, § 151, CEDH 2001-VII). Таке втручання суперечить статті 8, якщо воно не «передбачене законом», не переслідує одну або декілька законних цілей згідно з другою частиною цього положення, і не є «необхідним в демократичному суспільстві» для їх досягнення. (Gnahore проти Франції № 40031/98, § 50, CEDH 2000 IX, і Pontes проти Португалії, № 19554/09, § 74, 10 квітня 2012). Поняття «необхідність» передбачає втручання, яке ґрунтується на нагальній суспільній потребі і, зокрема, має бути пропорційне переслідуваній законній меті (Couillard Maugery проти Франції, № 64796/01, § 237, 1 липня 2004). Вирішуючи, чи було втручання «необхідним у демократичному суспільстві», слід, отже, з огляду на справу в цілому, дослідити, чи підстави, на які посилаються на її підтримку, є відповідними та достатніми з точки зору другої частини статті 8 Конвенції. Суд також нагадав, що хоча межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави згідно зі статтею 8 Конвенції не піддається чіткому визначенню, проте принципи, які мають застосовуватись, все ж є подібними. Зокрема, в обох випадках необхідно враховувати справедливу рівновагу, якої необхідно досягнути між конкуруючими інтересами - інтересами дитини, батьків і громадського порядку (Maumousseau і Washington проти Франції, № 39388/05, § 62, CEDH 2007-XIII), надаючи вирішальної ваги найвищому інтересу дитини (див. щодо цього, Gnahore, цитовано, § 59), який, з огляду на його характер і важливість, може переважати над інтересом батьків (Sahin проти Німеччини [ВП], № 30943/96, § 66, CEDH 2003-VIII). Крім того, розпад сім`ї є дуже серйозним втручанням; тому заходи, що призводять до такої ситуації, повинні ґрунтуватися на міркуваннях, які надихаються інтересами дитини та мають достатню вагу і силу (Scozzari і Giunta проти Італії [ВП], № 39221/98 і 41963/98, § 148, CEDH 2000-VIII). Відокремлення дитини від сім`ї є крайньою мірою, яка повинна використовуватися лише в якості останнього засобу для захисту дитини, коли вона стикається з безпосередньою небезпекою (Neulinger і Shuruk проти Швейцарії [ВП], № 41615/07, § 136, CEDH 2010). Кожна Договірна Держава повинна мати належний і достатній юридичний арсенал для забезпечення дотримання цих позитивних зобов`язань, покладених на неї згідно зі статтею 8 Конвенції, а Суд має встановити, чи державні органи, застосовуючи і витлумачуючи застосовні правові положення, втілили гарантії, передбачені статтею 8, беручи до уваги найвищі інтереси дитини (див., mutatis mutandis, Neulinger і Shuruk проти Швейцарії [ВП], № 41615/07, § 141, CEDH 2010, K.A.B. проти Іспанії, № 59819/08, § 115, 10 квітня 2012). У цьому відношенні, і з огляду на обов`язок держави вживати позитивних заходів, Суд послідовно вважав, що стаття 8 передбачає право батьків на заходи щодо возз`єднання зі своєю дитиною, органи влади зобов`язані вживати таких заходів (див. наприклад, Margareta і Roger Andersson проти Швеції, 25 квітня 1992, § 91, serie A № 226-A, і P.F. проти Польщі, № 2210/12, § 55, 16 вересня 2014). У таких випадках належність заходу оцінюється за швидкістю його реалізації (Maumousseau, цитовано, § 83, і Zhou, цитовано, § 48). Також, у справі «Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE, заява № 10383/09, рішення від 16.07.2015, п. 100, 101) ЄСПЛ відмітив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (див., рішення у справі Йохансен, зазначено вище, п.78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п.79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. і Х., зазначено вище, п.п.73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків, може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року). Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, приходить до висновку, що позивачем не надано достатніх доказів, що відповідачі дійсно ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, нехтують своїми батьківськими обов`язками і не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, про стан здоров`я, не забезпечують необхідні умови проживання, харчування, навчання. Факт свідомого ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на них ст. 150 СК України, стосовно їх дітей, у судовому засідання не доведений. На думку суду, у справі яка розглядається необхідність здійснення втручання у право відповідачів на повагу до їх сімейного життя, яке було б пропорційним розлученню їх з дітьми та позбавлення батьківських прав, стороною позивача залишилось недоведеним. Так, в судовому засіданні встановлено, що батьки в недостатній мірі забезпечували дітям умови для навчання, не створили ідеальні умови для життя в гармонійних сімейних відносинах, через виникаючі сварки між батьками, в тому числі і на фоні вживання ними спритних напоїв, проте це не є безумовною підставою для висновку про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Також вживання батьками алкогольних напоїв не є підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки відомостей про те, що вони є хронічними алкоголіками, що не дає їм можливості виконувати батьківські обов`язки перед судом не доведено. З досліджених доказів встановлено, що діти були забезпечені батьками житлом, в якому завжди було тепло, були забезпечені продуктами харчування. Разовий випадок, встановлений службою, що діти були на день обстеження голодні не доводить злісне ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо забезпечення дітей, що має наслідком позбавлення їх батьківських прав. Крім того, причини та тривалість відсутності їжі встановлені не були. Посилання на те, що в житлі де проживає родина брудно є відносним поняттям, про те, що умови проживання дітей є антисанітарними та негативно впливають на стан здоров`я не доведено. Також позивачем не доведено відсутність піклування батьками станом здоров`я дітей. Жодних висновків щодо стану здоров`я дітей, необхідності їх лікування, та відсутності такого лікування суду не надано. Виявлення службою у справах дітей ознак педикульозу у дітей не є доказом ухилення батьків від піклування за станом здоров`я дітей. Випадки відсутності батьків вдома, зважаючи на вік дітей суд не приймає як аргумент ухилення від виконання батьківських обов`язків. Крім того, тривалість та причини такої відсутності не встановлена, а тому підстави для висновку про неналежну турботу батьків про дітей відсутні. Незабезпечення батьками дітей належних умов для онлайн навчання та стабільного виходу на онлайн уроки дійсно має місце бути. Разом з тим, позивачем не доведено, що в цьому є беззаперечна вина батьків, оскільки не надано доказів, що спростовують пояснення відповідачів, що не мають матеріальної можливості забезпечити дітей окремими технічними приладами для можливості виходу на онлайн уроки, не мають стабільного інтернету. Позивачем не надано доказів, що дітям як членам сім`ї яка опинилась в складних життєвих умовах надавалась будь-яка можливість участі дітей в онлайн навчанні, але батьки такою можливістю з власної недбалості не скористалися та не залучили дітей до навчання. Отже, перед судом не доведено, що поведінка відповідачів щодо їх дітей є свідомим нехтуванням ними своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо них. Зокрема, діти постійно проживали з відповідачами аж до моменту їх негайного відібрання і ніщо в матеріалах справи не свідчить, що відповідачі систематично і протягом тривалого часу неналежно виконують батьківські обов`язки. На момент візиту діти насильства не зазнали. Крім того, судом звернуто увагу на те, що висновки актів проведення оцінки рівня безпеки дітей, визначені як «дуже небезпечно» на думку суду не відповідають аналізу зазначених в цих актах відомостях. Надана суду копія рішення селищної ради від 31.07.2023 про негайне відібрання дітей з сім`ї, в зв`язку з виникненням безпосередньої загрози для життя та здоров`я дітей, обґрунтування такого рішення та посилання на відповідні докази не містить. З викладених підстав суд ставить під сумнів законність, обґрунтованість та доцільність відібрання дітей з сім`ї [PERSON] . Зрештою, аргументи щодо захворювання дітей на педикульоз суд вважає недоведеними, оскільки жодних медичних даних про це не надано. В такому випадку, зазначення про це в актах проведення оцінки рівня безпеки дітей членами комісії, які при зовнішньому огляді лише встановили ознаки цього захворювання є недостатніми та ґрунтуються на припущеннях. Суд також вважає необхідним відзначити, що в межах даної справи не було згадано ні про випадки насильства, ні про випадки жорстокого поводження з дітьми. Суд також не виявив недостатню емоційну прив`язаність, загрозливого стану здоров`я або психічної неврівноваженості відповідачів. Навпаки, з огляду на вищенаведене та активну позицію відповідачів в ході судового розгляду і їх бажання зберегти дітей, видається, що зв`язки між дітьми та відповідачами є особливо сильними. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. Позбавлення батьківських прав в даному випадку, на думку суду, шкодитиме як інтересам дітей, так і можливостям позитивно змінити відповідачам стосунки в родині та спосіб життя, позбутися негативних звичок. Позбавлення батьківських прав неминуче призвести до моральних страждань дітей, що впливатиме на психічний стан дітей та подальший розвиток в суспільстві. Забезпечення дітей більш стабільними умовами проживання та навчання в умовах спецзакладів не виправдовує психологічної травми від позбавлення їх проживання в родині батьків, які наполягають, на тому що люблять своїх дітей та страждають від розлуки з ними. Не припиняють спілкування з ними. Крім того, позивачем не надано жодних письмових пояснень дітей щодо їх думки з приводу їх відібрання від батьків, проживання поза межами родини та позбавлення їх батьків батьківських прав. Відповідачами в судовому засіданні було наголошено на тому, що діти невимовно страждають від розлуки з батьками, плачуть та хочуть повернутися до батьків. Представник позивача в судовому засіданні ці твердження не спростувала. Суд звичайно погоджується, що факти, відображені в актах обстеження умов проживання та в актах проведення оцінки рівня безпеки дітей від 26.07.2023 викликають певну стурбованість у питаннях догляду за дітьми, однак, в такому випадку першочергове значення має надаватись не заходам, направленим на розірвання сімейних зв`язків, а заходам, які є діаметрально протилежними, тобто тим, які будуть направлені на збереження контактів між батьками та дітьми. Так, у своїй практиці ЄСПЛ виходить з ідеї про те, що роль органів соціального забезпечення полягає саме в тому, щоб допомогти особам у скрутному становищі, допомагати їм вживати заходів і консультувати їх, серед іншого, про різні види доступних соціальних виплат, про наявні можливості отримати соціальне житло або про інші засоби подолання труднощів (Saviny проти України, № 39948/06, § 57, 18 грудня 2008, і R.M.S. проти Іспанії, № 28775/12, § 86, 18 червня 2013). У випадку уразливих осіб влада повинна виявляти особливу увагу і забезпечувати їм підвищений захист (B. проти Румунії (№ 2), № 1285/03, §§ 86 і 114, 19 лютого 2013, Todorova проти Італії, № 33932/06, § 75, 13 січня 2009, Zhou проти Італії, № 33773/11, § 58, 21 січня 2014, Akinnibosun проти Італії, № 9056/14, § 82, 16 липня 2015 і Soares de Melo проти Португалії, № 72850/14, § 106, 16 лютого 2016). Хоча у деяких справах, визнаних Судом неприйнятними, віддання дітей під опіку було зумовлене незадовільними умовами життя або матеріальними злиднями, проте це ніколи не було єдиною підставою для рішення національних судів: до цього долучалися інші чинники, такі як психічний стан батьків або їхня емоційна, виховна та педагогічна недієздатність (див. наприклад, Rampogna і Murgia проти Італії (dec.), № 40753/98, 11 травня 1999, та M.G. і M.T.A. проти Італії (dec.), № 17421/02, 28 червня 2005). Іншими словами, обов`язок держави, в тому числі в особі позивача, зберігати сім`ю та всіляко сприяти подоланню різного роду труднощів. Однак, у справі яка розглядається, вжиті позивачем заходи більше схожі на те, що він намагається розлучити сім`ю, а не її зберегти. Так, позивач вжив заходів щодо відібрання дітей від батьків одразу після того, як виявив неналежні умови для проживання і в матеріалах справи немає доказів того, що позивач намагався допомогти відповідачам покращити ситуацію, не вдаючись при цьому до таких доволі радикальних заходів як негайне відібрання дітей від батьків. Суд також не може залишити без належної реакції пасивну поведінку позивача, який нічого не зробив для надання допомоги консультативного характеру про різні види доступних соціальних виплат, про наявні можливості отримати соціальне житло або про інші засоби подолання труднощів. Доказів протилежного суду не подано. Більше того, сторона позивача взагалі ніяк не пояснила, в чому полягає інтерес дітей бути розлученими з їхніми батьками, які, як вбачається, є їхніми єдиними близькими родичами і постійно проживали протягом тривалого часу. Для того, щоб позбавити таких дітей зв`язків з єдиними близькими для них особами обставини мають бути особливо значними та особливо винятковими і в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України саме позивач повинен довести такі обставини. Однак, існування таких обставин позивач доводить лише загальними фразами про інтерес дітей, не надаючи інформації та доказів про конкретні факти, які б свідчили про необхідність розлучення батьків та дітей. Зрештою, відповідно до практики ЄСПЛ, стаття 8 Конвенції може тлумачитися таким чином, що вона покладає на держави обов`язок дослідити в кожній окремій справі, чи відповідає найкращим інтересам дитини підтримання контакту з особою, незалежно від її біологічного зв`язку з нею, якщо вона піклувалася про дитину достатньо тривалий період часу (див. п.66 цитованої вище справи «Назарєнко проти Росії»). За обставин, які суд навів вище, слід вважати, що позивач не виконав цього обов`язку та не досліджував цього питання взагалі, і перед судом не було доведено, що відібрання дітей від матері, яке по суті є першим кроком до позбавлення її батьківських прав, відповідає інтересам дитини. Взагалі, якщо проаналізувати аргументи позивача на предмет наявності в ньому фактів, то крім як твердження про події, зафіксовані під час обстеження умов проживання відповідачів, немає жодних інших фактів, які підтверджують доцільність відібрання дітей від батьків та позбавлення їх батьківських прав. Таким чином, за наведених вище обставин, на думку суду позивач неточно встановив факти, предмет справи та характер правовідносин, всупереч статті 51 Конституції України та статті 3 СК України не сприяв охороні батьківства, не створив жодних умов для зміцнення сім`ї та не забезпечив пріоритетності сімейного виховання дітей, не вивчив питання наявності винятків, у тому числі існування серйозного ризику для психологічної цілісності дітей, неправильно застосував матеріально-правові норми закону, здійснюючи свої дискреційні повноваження діяв необережно та недобросовісно, не виконав свого обов`язку сприяти збереженню сім`ї, не в повному обсязі дослідив питання ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків, і відхилившись від писаного права та своїх основних обов`язків взагалі не надав належного обґрунтування про доцільність розлучення дітей з батьками. А тому, суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідачів буде непропорційним заходом, в якому немає необхідності в демократичному суспільстві. Відсутні беззаперечні та належні докази, що свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідачів батьківських прав, передбачених ч.1 ст. 164 СК України, як кінцевого заходу у батьківстві. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки ухвалення будь-якого іншого рішення буде несумісним із гарантіями, передбаченими у статті 8 Конвенції. Разом із тим, відмовляючи у позові, суд зазначає, що батьки не на достатньому рівні виконують свої батьківські обов`язки, тому вважає за необхідне попередити їх про необхідність змінити своє ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ними батьківських обов`язків. Як наслідок, суд також відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, позивач від сплати судового збору при подачі позову звільнений, судові витрати, у виді судового збору, на підставі ч. 1, ч.6 ст. 141 ЦПК України, покладаються на рахунок держави.

Outcome: dismissed