Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] , в якому просив суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що розташовано за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він є наймачем квартри [ADDRESS] на підставі ордера №1333 від 11.12.1982 року та договору №90 найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 24.08.2023р. У квартирі зареєстровано 5 осіб, в тому числі і відповідач. Відповідач фактично не проживає в квартирі з лютого 2022, що підтверджується актом про не проживання, підписаного сусідами. Через не проживання відповідача у квартирі виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. Позивач до судового засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності і ухвалення заочного рішення. Відповідач до судового засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, відзив на позов не надав, у зв`язку з чим, справа розглядається відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Дослідивши надані докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Крім того, згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст.37 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз змісту статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: 1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців; 2) відсутність поважних причин такого не проживання. Збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК , який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 11.12.1982 року отримав ордер №1333 на сім`ю, яка складається з 5 осіб, на право зайняття 4 кімнат загальною жилою площею 50,79 кв. м в квартирі [ADDRESS] . 24.08.2023 був укладений договір №90 найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду між наймодавцем КЖЕП Центрального району м. Миколаєва в особі керівника Прийми Є.Т. і наймачем [PERSON] . Наймодавець надав наймачу і членам його сім`ї у безстрокове користування житло - чотирикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації про зареєстрованих осбі у житловому приміщенні від 24.08.2023, виданої Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано місце проживання осіб: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно з актом про не проживання [PERSON] за місцем реєстрації, складеного 11 жовтня, [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ) засвідчують те, що за адресою: [ADDRESS] починаючи з лютого 2022 фактично не проживає громадянин [PERSON] та особистих речей його немає. Паспортні дані осіб, які склали акт, засвідчив директор ТОВ УК "Домсервіс" Олійник В. 10.10.2023р. Отже, оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] , без поважних причин. В судовому засіданні не встановлені обставини, що свідчать про наявність перешкод у проживанні [PERSON] за вказаною адресою. Таким чином, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1083 грн 60 коп.

Outcome: approved