Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивувало тим, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписала заяву № б/н від 25 квітня 2014 року, згідно якої отримала у користування кредитний ліміт у розмірі 25000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом заяві. Відповідачем зобов`язання щодо повернення кредиту порушені. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 серпня 2022 року стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» тіло кредиту та відмовлено у стягненні інших нарахувань. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 11356 гривень 30 копійок, що складається з: - 2180 гривень 57 копійок - відсотки за обліковою ставкою НБУ на підставі ст. 1048 ЦК України за період з 31 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року; - 7785 гривень 50 копійок - індекс інфляції за період з 31 січня 2021 року по 31 липня 2022 року; - 1390 гривні - три проценти річних за період з 31 січня 2021 року по 31 липня 2022 року. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подала. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписала заяву № б/н від 25 квітня 2014 року. Відповідачем зобов`язання щодо повернення кредиту порушені. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 серпня 2022 року стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» тіло кредиту у розмірі 14572 гривні 65 копійок (а.с. 5-9). З позову вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» вважає за необхідне стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 11356 гривень 30 копійок, що складається з: - 2180 гривень 57 копійок - відсотки за обліковою ставкою НБУ на підставі ст. 1048 ЦК України за період з 31 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року; - 7785 гривень 50 копійок - індекс інфляції за період з 31 січня 2021 року по 31 липня 2022 року; - 1390 гривні - три проценти річних за період з 31 січня 2021 року по 31 липня 2022 року. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статей 599, 629 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позивач просить суд стягнути з відповідача 2180 гривень 57 копійок відсотків за обліковою ставкою НБУ на підставі ст. 1048 ЦК України за період з 31 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року. Разом з тим, з наданого рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 серпня 2022 року вбачається, що договором № б/н від 25 квітня 2014 року, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , передбачений розмір процентів за користування кредитними коштами. За таких обставин, положення ст. 1048 ЦК України не застосовуються до правовідносин, що склались між сторонами. З огляду на наведене, вимога про стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ на підставі ст. 1048 ЦК України задоволенню не підлягає. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 наведено висновки про те, що відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Таким чином, за правомірне користування кредитними коштами (в межах строку дії кредитного договору) стягуються проценти на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України, а за неправомірне користування кредитними коштами (поза межами строку дії кредитного договору) - на підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. А тому наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України за спірний період. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, якщо основне зобов`язання боржником не виконано. Згідно із статтею 129 Конституції України змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією з основних засад судочинства. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Отже, принцип змагальності не лише наділяє осіб, які беруть участь у справі, відповідними правами, але й покладає на них обов`язки подати наявні у них докази на підтвердження своїх вимог. Отже, заявляючи в цій частині вимоги, позивач повинен довести суму боргу по кредиту, яка стягнута рішенням суду, але не повернута позивачу станом на дату звернення до суду, на яку позивач нарахував три проценти річних та інфляційні втрати. Тобто сам по собі преюдиціальний факт певної суми заборгованості однозначно та беззаперечно не свідчить про обґрунтованість таких нарахувань. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 921/387/18. Позивачем заявлена вимога на підставі ст. 625 ЦК України за період з 31 січня 2021 року по 31 липня 2022 року. Рішення суду, яким підтверджена сума боргу відповідача по кредитному договору перед позивачем, ухвалено 16 серпня 2022 року. За таких обставин, вимога про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період до рішення суду задоволенню не підлягає. З огляду на наведене, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed