Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що вона зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира була надана [PERSON] на підставі ордеру на житлове приміщення № 14307 серія 15 від 12 вересня 1988 року, виданого виконавчим комітетом Дружківської міської ради. 18 грудня 2018 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстрований Дружківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №225, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Спільне життя з відповідачем не склалося. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з лютого 2023 року, спільне господарство з цього часу не ведеться. Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . З лютого 2023 року відповідач за вказаною адресою не проживає, його особистих речей в квартирі немає. Він не сплачує комунальні послуги за утримання житла. Будь-яких перешкод у користуванні квартирою йому не чинилось. Позивачка за зареєстрованою адресою проживає одна, є пенсіонеркою, інших доходів не має. Плату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідача проводить одна, повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг не може, оскільки факт реєстрації відповідача у вказаному житлі не береться до уваги. Пенсії на оплату комунальних послуг їй не вистачає. Враховуючи викладене, позивачка просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 05 жовтня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву. 26 жовтня 2023 року відповідач [PERSON] подав до суду заперечення, в якому зазначає, що з лютого 2023 року він евакуювався до Дніпропетровської області. 28 лютого 2023 року став на облік як внутрішньо переміщена особа у с. Широке Дніпропетровської області. Відповідач просить відмовити в позові. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 13 листопада 2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Сторони в судове засідання не з`явились про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивачки надав до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач подав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. 12 вересня 1988 року [PERSON] виконавчим комітетом Дружківської міської ради видано ордер № 14307 серія 15 на право зайняття [PERSON] та членами її сім`ї, житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 352591778, сформованої 01.11.2023 року, вбачається, що відомості щодо нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , відсутні. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 18 грудня 2018 року, Дружківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 18 грудня 2018 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №225. Згідно інформації, що міститься в довідці №697, яка видана КП «Комсервіс» від 25 березня 2019 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] . Згідно довідки КП «Комсервіс» №879 від 17 серпня 2023 року у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] зареєстровано дві особи. З акту затвердженого директором КП «Комсервіс» м. Дружківки від 25 серпня 2023 року, який складений комісією у складі інженера з ОЕР і майстра, в присутності мешканців квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , але [PERSON] за вказаною адресою не мешкає з лютого 2023 року, зі слів [PERSON] місто знаходження його невідоме. Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71,72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок\~висловлений у\~постанові Верховного\~Суду у\~складі колегії\~суддів Третьої\~судової палати\~Касаційного цивільного\~суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим суд вирішує це питання в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Як було встановлено в судовому засіданні у зв`язку з збройною агресією та проведенням на території Донецької області активних бойових дій відповідач [PERSON] з 28 лютого 2023 року зареєструвався як внутрішньо переміщена особа та на теперішній час фактично проживає в с. Широке Дніпропетровської області, що суд, враховуючи введення в Україні воєнного стану в зв`язку із збройною агресією російської федерації, оголошенням обов`язкової евакуації з Донецької області, визнає поважною причиною не проживання відповідача в спірній квартирі. Окрім того, суд приймає до уваги той факт, що відповідач [PERSON] , вказує в запереченні про відсутність в нього іншого житла. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту відсутності відповідача у спірній квартирі понад встановлений статтею 71 ЖК України строк саме без поважних причин, а отже не доведено наявність встановленого законодавством переліку підстав для визнання особи такою, що втратила право на користування спірним житловим приміщенням. Враховуючи, що право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позбавлення цього права, у тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, повинно мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні з позовом до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1 073,60 грн., що підтверджується відповідним платіжним документом. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі, суд приходить до висновку про залишення судових витрат за позивачем. На підставі ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 71, 72 ЖК України,

Outcome: dismissed