Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-07 00:00:00

В квітні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у якому просить суд визнати за ним право власності на 2/5 частки квартири [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вимоги позову мотивовано тим, що сторони з 20 травня 2000 року по 16 листопада 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі ними за спільні сумісно нажиті кошти було придбано: 1.3/5 частки спірної квартири за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу частини квартири від 24 квітня 2007 року; 2.1/5 частка спірної квартири за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу частини квартири від 01 травня 2009 року; Таким чином за вказаними вище договорами у період шлюбу сторони набули у спільну сумісну власність 4/5 частки квартири. Після розлучення позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Оскільки майно було придбано позивачем та відповідачем у період шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності, позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визнання за позивачем 2/5 частки квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З підстав наведених вище позивач звернувся до суду із даною позовною заявою. Ухвалою суду від 08 травня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12 травня 2023 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та накладено арешт на 2/5 частки квартири [ADDRESS] , зареєстрованої на ім`я [PERSON] . Відзив на позовну заяву від відповідача та його представника до суду не находив. Ухвалою суду від 04 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач до судового засідання не з`явився. В ході розгляду справи представником позивача адвокатом Руденко Т.С. подано заяву про розгляд справи у її відсутність, вимоги позову підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовільнити. Відповідач та його представник до судового засідання не з`явились. В ході розгляду справи, а саме під час проведення підготовчого судового засідання представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечував. Суд, дослідивши письмові докази окремо та в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що з 20 травня 2000 року по 16 листопада 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 листопада 2020 року (справа № 127/21496/20) (а.с. 7, 8). В період шлюбу, за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 24 квітня 2007 року, посвідченого Рудик В.В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу було зареєстровано право власності на 3/5 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 110, 111). Окрім того, за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу частки квартири від 01 травня 2009 року, посвідченого Рудик В.В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу було зареєстровано право власності на 1/5 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 116, 117). Таким чином, загальний розмір частки, яка набута відповідачем на квартиру [ADDRESS] на підставі вказаних вище договорів, становить 4/5. Відомості про вказані вище договори судом отримано із матеріалів інвентаризаційної справи, яка витребовувалась судом із КП «ВМБТІ». В добровільному порядку поділити майно придбане у шлюбі, яке є спільною сумісною власністю, відповідач не бажає. Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Відповідно до положень ч.1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 63 СК України регламентує, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11). Згідно положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що частина спірної квартири, про яку йдеться в позовній заяві, були набуті подружжям в період шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що спірне майно: 4/5 частки квартири [ADDRESS] , придбано сторонами в період перебування у шлюбі за спільні кошти, спільною працею, є спільним майном сторін. Отже, доводи сторони позивача суд знаходить обґрунтованими, оскільки право позивача, передбачене ст. 70 ч.1 СК України, презюмується, і вважає за необхідне захистити це право, визнавши спільним майном подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності 4/5 частки квартири [ADDRESS] , і визнавши за позивачем право власності на частину спірного майна. Стороною відповідача не спростовано вказані вище обставини належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір у сумі 9\~225 грн. 21 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved