Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

14 червня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Білгородської селищної об`єднаної територіальної громади в особі Білгородської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Свої позовні вимоги мотивував тим, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . За життя, 19 серпня 2020 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Музичанської сільської ради Кравцовою О.Д., зареєстрований в реєстрі за № 18, згідно з яким належну їй на праві власності квартиру за [ADDRESS] , а також все інше майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті заповіла своєму сину - [PERSON] . Таким чином, єдиним спадкоємцем за заповітом після померлої [PERSON] був батько позивача, який вчасно не подав заяву про прийняття спадщини після смерті матері та помер [INFO] . Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є його єдиний син - позивач у справі. Позивач зазначає, що 24 жовтня 2022 року на підставі заяви [PERSON] , поданої його представником [PERSON] приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Давидовою Т.М. заведено спадкову справу після смерті [PERSON] № 30/2022. Разом з тим, 15 травня 2023 року нотаріус йому відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини, що підтверджується копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 42/01-16. У зв`язку із наведеним, позивач просить визначити йому додатковий строк на подання заяви про прийняття спадщини у три місяці у порядку спадкової трансмісії щодо спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.06.2023 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 червня 2023 року підготовче провадження в справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, представник надав заяву про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримали. Представник Білгородської селищної об`єднаної територіальної громади в особі Білгородської сільської ради Бучанського району Київської області надав заяву про розгляд справи у відсутність представника, просив суд вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Згідно Постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року № 761/38266/14 (61-1091св21) якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, Якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 11 серпня 1988 року, [PERSON] народився [INFO] , про що 11 серпня 1988 року Ленінським ЗАГС м. Омськ було складено відповідний актовий запис №2109. Батьком особи зазначено [PERSON] , а матір`ю [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 30 вересня 1964 року, [PERSON] народився [INFO] , про що 30 вересня 1964 року Міським бюро ЗАГС м. Рівне було складено відповідний актовий запис №1125. Матір`ю особи зазначено [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 25 березня 1983 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 09 лютого 1978 року було зроблено відповідний актовий запис №67. Після розірвання шлюбу [PERSON] отримала прізвище « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] у м. Біла Церква, Київська область, про що у книзі реєстрації актів про смерть 25 жовтня 2021 року Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було складено актовий запис про смерть № 2723. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] у м. Біла Церква, Київська область, про що у книзі реєстрації актів про смерть 24 лютого 2022 року Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було складено актовий запис про смерть № 522. Згідно Витягу зі Спадкового реєстру №70721595, виданого 24 листопада 2022 року приватним нотаріусом Давидовою Т.М., до спадкового реєстру внесено 19 серпня 2020 року реєстраційний запис про реєстрацію заповіту № 49085534, посвідченого секретарем виконавчого комітету Музичанської сільської ради Кравцовою О.Д., зареєстрований в реєстрі за № 18, заповідачем у якому є [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] . Відповідно до заповіту від 19 серпня 2020 року, посвідченого та записаного зі слів заповідача секретарем виконавчого комітету Музичанської сільської ради Кравцовою О.Д., згідно з яким належну [PERSON] на праві власності квартиру за [ADDRESS] , а також все інше майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті заповіла своєму сину - [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 24 червня 1997 року посвідченого Органом приватизації радгоспу «Музичанський» квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , що записано у реєстрову книгу за №5/34. 04 квітня 2022 року позивач звернувся до приватного нотаріуса провінції Саскачеван, Канада Крупіної Л., оформив заяву про прийняття спадщини після смерті бабусі та довіреність на ім`я [PERSON] на представництво його інтересів, в тому числі з правом подання від його імені заяв в органи нотаріату на території України. 24 листопада 2022 року на підставі заяви про прийняття спадщини №82, яка надійшла від [PERSON] , була заведена спадкова справа №30/2022 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Постановою від 15 травня 2023 року №42/01-16 приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Давидова Т.М. відмовила позивачу у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно: квартиру [ADDRESS] , з причини пропущення установленого Законом строку для прийняття спадщини. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). За приписами ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. Законодавство не встановлює конкретний перелік поважних причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини та такі причини оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку та з урахуванням усіх обставин справи. Тобто суд, розглядаючи такі позови встановлює саму по собі наявність причин, що унеможливили своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини, та оцінює їх з точки зору поважності. Дослідивши надані позивачем докази, виходячи із встановлених обставин, суд дійшов висновку про наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання позивачем заяви про прийняття спадщини у межах передбаченого законодавством шестимісячного строку, зокрема те, що він не проживав спільно зі спадкодавцем (проживав у іншому населеному пункті), не мав спільного побуту, не знав про заповіт на своє ім`я і дізнався про нього лише у червні 2021 року, вже після спливу передбаченого законом строку для прийняття спадщини, нотаріус про заповіт позивача не повідомив, що свідчить про поважність причини пропуску такого строку. Такі висновки узгоджуються з позицією, неодноразово викладеною у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, практика у справах цієї категорії є сталою та незмінною (постанова Верховного Суду від 22.12.2021 по справі № 703/4978/19, провадження № 61-13783св21). Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 13 Конвенції визнається право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява від 10 лютого 2010 року № 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v.), серія A,303-A, п. 29). Виходячи з рішення ЄСПЛ у справі «Маркс проти Бельгії» від 13.06.1979 року, ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який по своїй суті є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовує пропуск строку звернення із заявою про прийняття спадщини тим, що він та його представник за довіреністю перебували за межами України. Також поважними причинами пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини вважає: юридичну невизначеність, що виникла внаслідок неузгодженості нормативно-правових актів, прийнятих після введення воєнного стану в Україні щодо строку прийняття спадщини; те, що він помилково вважав, що його батько спадщину прийняв по заповіту, адже фактично проживав з бабусею на день її смерті, однак не встиг її оформити; те, що вважав, що успадкувати право, яке мав його батько на успадкування квартири після смерті своєї матері, він матиме не раніше сплину строку, встановленого для прийняття спадщини після смерті батька, який на той період воєнного стану становив 10 місяців. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що причини пропуску позивачем строку для своєчасного подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини є поважними, оскільки пов`язані з об`єктивними, непереборними та значущими перешкодами для вчинення цих дій. Оскільки, позивач в інший спосіб, крім як звернутися з позовом до суду про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, захистити своє порушене право не може, а також враховуючи той факт, що у відповідача відсутні заперечення з приводу заявлених позивачем позовних вимог, тому суд дійшов висновку, про можливість надати позивачу додатковий строк для прийняття спадщини. На підставі викладеного,

Outcome: approved