Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

18 липня 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів за минулий період. Позов мотивований тим, що у неї та відповідача [INFO] народився син [PERSON] батьком якого вказано [PERSON] . Оскільки вони з батьком дитини не перебували в зареєстрованому шлюбу то батько був записаний з її слів. Відповідач знаючи, що це його син, відмовився подавати до органу РАЦС заяву про визнання батьківства. Вказує на те, що жодних перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу вона не чинила, інколи такі зустрічі відбувались та батьки відповідача фінансово допомагали їй в утриманні дитини. Рішенням суду від 22 березня 2023 року відповідача визнано батьком [PERSON] однак з червня 2022 року добровільно допомоги на утримання сина не надає, а тому вона була вимушена звертатись до нього із листами про сплату аліментів. Враховуючи вище вказане просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти за минулий період на утримання сина з 15 червня 2022 року по 13 червня 2023 року в сумі 13370 грн. 77 коп. та судові витрати. Ухвалою судді від 20 липня 2023 року провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду в прядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник, адвокат Ігнатенко В.М. в судове засідання не з`явились.\~ Разом з позовною заявою представник позивачки надав до суду заяву в якій просив суд проводити розгляд справи у його та позивачки відсутність. Представник відповідача, адвокат Ковбаса О.С. в судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференцзв`язку, просив суд відмовити у задоволенні позову та врахувати пояснення викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій вказав, о проти позову повністю заперечує та просить суд провести розгляд справи у його відсутність. Врахувавши позицію сторін, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані суду докази у їх сукупності, суд встановив наступне. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13 грудня 2021 року вбачається що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записано [PERSON] та [PERSON] . З довідок виданих виконавчим комітетом Єрківської селищної ради від 18 грудня 2021 року вбачається, що позивачка [PERSON] проживає разом із сином [PERSON] . Рішенням Катеринопольського районного суду Черкаської області від 22 березня 2023 року визнано [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] . На підставі вказаного рішення суду було видано нове свідоцтво про народження дитини [PERSON] де вказано батьком [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09 червня 2023 року. Позивачка вказує на те, що з червня 2022 року відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини їй не надавав, а тому вона вимушена звертатись до нього з листами про сплату аліментів на утримання сина. Однак відповідач всі направлені нею вимоги проігнорував та аліменти на утримання сина [PERSON] не сплачував. На підтвердження факту направлення вимоги про сплату аліментів на утримання дитини відповідачу, позивачка надала до суду копії вимог про сплату аліментів на дитину від 15 червня 2022 року, 15 липня 2022 року, 12 серпня 2022 року, 16 вересня 2022 року, 18 жовтня 2022 року, 11 листопада 2022 року, 19 грудня 2022 року,\~ 09 січня 2023 року, 16 лютого 2023 року, 01 березня 2023 року, 25 квітня 2023 року, 04 травня 2023 року. Окрім того до вказаних вимог позивачка надала суду копії чеків накладних та опису вкладення. З накладних Укрпошти вбачається, що позивачка направляла вимоги про стягнення аліментів на дитину відповідачу [PERSON] не за адресою його проживання (яка було їй достеменно відома) а до відділення з типом доставки Склад Склад. Доказів про отримання відповідачем [PERSON] вказаних вимог матеріали справи не містять. З рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області № 698/238/22 від 22 березня 2023 року вбачається, що [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання батьківства 25 березня 2022 року.\~ [PERSON] отримала вказану позовну заяву та надіслала до суду відзив на позовну заяву. Відповідно з дня отримання позовної заяви [PERSON] , позивачка [PERSON] знала про місце реєстрації та проживання [PERSON] . Таким чином [PERSON] не приховував свого місця проживання та позивачка не була позбавлена можливості вручити відповідачу зазначені вимоги. Відповідач [PERSON] , як на підставу своїх заперечень проти стягнення з нього аліментів за період вказаний позивачкою, вказав те, що він не був визнаний батьком сина [PERSON] до набрання рішенням суду законної сили, а аліменти стягуються саме з батьків, відповідно і аліменти з нього мають бути стягненні вже за період з дня набрання рішенням законної сили до повноліття сина. Суд не бере дані заперечення відповідача до уваги та вважає, що це не є підставою для відмови позивачці у позові, оскільки батьком дитини вважається особа з народження дитини, а не з дня набрання рішенням суду про встановлення батьківства законної сили. Крім того відповідач [PERSON] \~ у відзиві на позовну заяву вказав, що першу вимогу про необхідність сплати аліментів на дитину від позивачки [PERSON] він отримав 22 квітня 2023 року. Вказана вимога була датована позивачкою 01 березня 2023 року. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Відповідно обставини отримання відповідачем вимоги про сплату аліментів 22 квітня 2023 року не підлягають доведенню. З вимоги про сплату аліментів на дитину [PERSON] до [PERSON] датованої 01 березня 2023 року, вбачається, що вона пропонує відповідачу добровільно сплачувати аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх його доходів щомісячно починаючи з моменту тримання цієї вимоги але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином відповідач [PERSON] з 22 квітня 2023 року повинен був сплачувати позивачці [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх його доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Доказів про те, що відповідачем [PERSON] було сплачено позивачці\~\~\~ [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] з вказаного періоду, відповідачем до суду не надано. З копії судового наказу № 703/2706/23 від 15 червня 2023 року вбачається, що з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі ? частини його заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця починаючи з 14 червня 2023 року і до досягнення сином повноліття. Відповідно враховуючи викладене суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача аліментів за минулий період на утримання сина [PERSON] з дня отримання відповідачем вимоги про необхідність сплати аліментів 22 квітня 2023 року та до моменту стягнення аліментів за судовим наказом від 15 червня 2023 року 14 червня 2023 року. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2272 грн. Таким чином відповідач мав сплатити позивачці аліменти на утримання сина [PERSON] за період з 22 квітня 2022 року по 14 червня 2022 року 1969 грн. 07 коп.: з 22 по 30 квітня 2023 року 9 днів (2272/2=1136) (1136/30х9=340,80), з 01 по 31 травня 2023 року 31 день (1136), з 01 по 14 червня 2023 року 13 днів (1136/30х13=492,27). Стосовно позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] заборгованості за попередній період з 15 червня 2022 року по 22 квітня 2023 року, то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 травня 2020 року (справа №215/5867/17). Одночасно у постанові від 09 квітня 2020 року (справа №199/3429/18) Верховний Суд зазначив, що присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. З урахуванням викладеного, суд не вбачає визначених законом підстав для стягнення з відповідача аліментів за період з 15 червня 2022 року по 22 квітня 2023 року в зв`язку з недоведеністю вимог в цій частині. Так, частинами 2, 3 статті 194 СК України встановлено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред`явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв`язку з розшуком платника аліментів або у зв`язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Судом встановлено, що раніше позивачка з позовом про стягнення аліментів з відповідача на утримання сина [PERSON] до суду звернулась лише 15 червня 2023 року, договір про утримання дитини між позивачем і відповідачем не укладався. За таких підстав, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за аліментам за період з 15 червня 2022 року по 22 квітня 2023 року у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а відповідач ухилявся від надання утримання дитині. Окрім того позивачка в позовній заяві просила суд стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн. На підтвердження понесених витрат позивачка надала до суду копію ордеру надання правничої допомоги від 22 червня 2023 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 21 грудня 2009 року. Відповідач просив суд відмовити у задоволенні вимог позивачки про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн. Вказав суду на те, що позивачкою під час подання до суду позовної заяви не було надано детального розрахунку виконаних робіт адвокатом, договору про надання адвокатських послуг та документів, що підтверджують сплату позивачкою адвокату коштів. Окрім того вказав, що розмір витрат є явно завищеним, не відповідає критеріям розумності та співмірності (щодо дійсності, складності та новизни питань). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратам. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Суд зазначає, що позивачкою не надано до суду належних доказів понесених витрат на правову допомогу, не дотримано вимог ст. 137 ЦПК України, відповідно вимога про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу до задоволення не підлягає. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачка на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, відповідно з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 1073 грн. 60 коп. Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Роуз Торія проти Іспанії, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії, параграф 32). Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16. У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Outcome: approved