Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

12.09.2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звільнення майна з-під арешту, посилаючись на те, що 07.06.2007 між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки за умовами якого відповідач надав в іпотеку належне йому майно, а саме будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , (п. 33.3 Договору іпотеки), що підтверджується копією договору іпотеки. 07.06.2007 року іпотека була зареєстрована в Державному реєстрі іпотек(реєстраційний номер іпотеки: 17913157). 29.11.2007 сторони уклади додатковий договір до договору іпотеки від 07.06.2007. 14.04.2011 року Першотравневим відділом державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження № 25855557 від 14.04.2011 року накладено арешт на все нерухоме майно за адресою [ADDRESS] , власником якого на момент накладення арешту був відповідач . 22.02.2012 року Першотравневим відділом державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на йото відчуження № 30164383 від 22.02.2012 року було накладено арешт на все нерухоме майно за адресою [ADDRESS] , власником якого на момент накладення арешту був відповідач. Вказує, що в подальшому 07.12.2016 року право власності на майно було зареєстровано за Банком на підставі Договору іпотеки (номер відомостей про право власності -17913109, Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 32814387 від 09.12.2016). Реєстрація права власності відбулось на підставі ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотек» та п. 29. Договору іпотеки, який передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Таким чином, представник зазначає, що право власності позивача на майно виникло на підставі Договору іпотеки в порядку пріоритетності прав, оскільки іпотека була зареєстрована раніше за накладені арешти. Представник зазначає, що позивач на сьогодні як власник майна позбавлений можливості реалізувати право власності через наявність арешту, а тому накладений арешт порушує право власності позивача на майно. За таких підстав, посилаючись на норми матеріального та процесуального права просить суд зняти арешт з нерухомого майна шляхом скасування в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяжень № 4993946 від 14.04.2011 року та № 4994008 від 22.02.2012 року. Ухвалою судді від 02.10.2023 року відкрито провадження по цивільній справі, судовий розгляд постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03.01.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. До початку розгляду справи по суті представник позивача подала до суду письмову заяву, в яких просять суд справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] та її представник не з`явились, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення не подавали. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив, письмові пояснення не подав. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилося без технічної фіксації. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення, що відповідає положенням ст.259 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні ним правовідносини. 07 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Комерційний Банк «ПриватБанк» правонаступником якого є Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» є та [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, було укладено Договір іпотеки №CVSNGA00000057, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В.В. за реєстрований №84, предметом вказаного договору іпотеки є нерухоме майно, будинок загальною площею 304,10 кв.м., житловою площею 104.80 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . 07.06.2007 року іпотека була зареєстрована в Державному реєстрі іпотек, реєстраційний номер іпотеки: 17913157. 07 червня 2007 між Закритим акціонерним товариством «Комерційний Банк «ПриватБанк» правонаступником якого є Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» є та [PERSON] було укладено додатковий договір до договору іпотеки №CVSNGA00000057 від 07.06.2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В.В. за реєстрований №1860. 14.04.2011 року Першотравневим відділом державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження №25855557 від 14.04.2011 року накладено арешт на все нерухоме майно за адресою [ADDRESS] . 22.02.2012 року Першотравневим відділом державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на йото відчуження №30164383 від 22.02.2012 року було накладено арешт на все нерухоме майно за адресою [ADDRESS] . Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.03.2023 року, 07.12.2016 року право власності на майно було зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі Договору іпотеки (номер відомостей про право власності - 17913109, Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 32814387 від 09.12.2016). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав. Відповідно до положень частин 1,2 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно ч.5 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У відповідності до вимог ч.7 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 304,10 кв.м., житловою площею 104.80 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , суд враховує, що воно набуте на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочину. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). За таких підстав АТ КБ «Приватбанк» є добросовісним набувачем. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Окрім цього, предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Враховуючи, що позивач АТ КБ «Приватбанк» є іпотекодержателеміз пріоритетним правом на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки, добросовісно набув право власності на вказане нерухоме майно, то при позбавленні його право власності не буде дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині звільнення майна з-під арешту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині зняття заборони відчуження з нерухомого майна шляхом виключення (скасування) з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомостей щодо арешту спірного майна не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають: заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Згідно ч.2 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до ч.1 ст.31-1 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. При цьому, суд вбачає, що зняття арешту з будинку є підставою для виключення записів про обтяження будинку з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у порядку встановленим Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у зв`язку з чим приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Беручи до уваги вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial