Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-04 00:00:00

У листопаді 2021 року адвокат Дмитраш О.М. в інтересах [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , в якому просить визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ; виселити [PERSON] із квартири [ADDRESS] ; зобов`язати Дарницьку у м. Києві державну адміністрацію скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що у березні 2021 року до його оселі завітали незнайомі йому особи та повідомили про те, що 20 січня 2017 року його колишня дружина [PERSON] померла і Дарницьким районним судом міста Києва за заявою [PERSON] розглядається справа № 753/1048/20 про встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] у кв. [ADDRESS] з метою успадкування цієї квартири та під психологічним тиском вимагали від нього відмовитися від претензій на цю квартиру, яка була набута ним у шлюбі з [PERSON] та є спільною сумісною власністю подружжя. Як зазначає позивач, у квітні 2021 року у справі № 753/1048/20 він подав заяву на підтвердження існування цивільного спору щодо права власності на кв. [ADDRESS] та вказував, що 25 серпня 1990 року між ним та [PERSON] був укладений шлюб і з того часу вони проживали у двокімнатній квартирі [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві власності. [INFO] від шлюбу народився син [PERSON] , який помер [INFO] у віці 19 років від тяжкої хвороби, а лікування сина та боротьба за його життя стали для родини тяжким матеріальним і моральним випробуванням. Позивач вказує, що 25 жовтня 2011 року вони вимушені були продати квартиру [ADDRESS] , розрахуватися з боргами та за спільні кошти в сумі 408 975 грн., яка на той час була еквівалентною 51 250 доларам США, придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS] , зареєструвавши право власності на ім`я [PERSON] 28 лютого 2012 року шлюб з [PERSON] був розірваний, однак набуте в шлюбі майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, вони не ділили і за взаємною згодою ним користувалась [PERSON] , з якою позивач підтримував зв`язок. Частка власності колишньої дружини [PERSON] у спільному та неподільному майні, яким є однокімнатна квартира [ADDRESS] , яка була набута ними у шлюбі за спільні кошти, була припинена в момент її смерті. 26 травня ухвалою Дарницького районного суду міста Києва у справі № 753/1048/20 заява [PERSON] про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю з спадкодавцем не менш як 5 років з часу відкриття спадщини була залишена без розгляду. Оскільки [PERSON] звернувся до суду з метою сспадкування майна, що належить позивачу на праві спільної сумісної власності з померлою [INFO] [PERSON] та заволодів квартирою [ADDRESS] , зареєстрував у ній своє місце проживання, а також заволодів документами, що зберігалися у квартирі, позивач вважає порушеним його право власності на спірну квартиру, у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом своїх прав. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 грудня 2021 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/24515/21 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25 липня 2022 року. 25 липня 2022 року відповідач-1 подав відзив на позовну заяву, у якому посилаючись на те, що підставою для скасування реєстрації місця проживання є проведення реєстраційних дій з порушенням вимог, встановлених законом, вказував, що позивачу необхідно довести факт порушення та звернутися до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб апарату Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації для зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] . Відповідач-1 стверджував, що Дарницька районна в місті Києві державна адміністрації в жодному випадку не порушувала права позивача, а позовна вимога до Райдержадміністрації є похідною від основної вимоги і залежить від її задоволення. 25 липня 2022 року від відповідача 2 надійшло клопотання про об`єднання справ та про виклик в судове засідання свідків. 25 липня 2022 року підготовче засідання відкладено на 27 вересня 2022 року. 16 серпня 2022 року відповідача-2 подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заперечення відповідача-2 проти позову ґрунтуються на тому, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а визначається також спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідач-2 стверджує, що спірна квартира є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки була придбана нею під час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з позивачем і була придбана за її особисті кошти. Так, відповдач-2 вказує, що фактичні подружні відносини між [PERSON] та [PERSON] припинилися ще в 1993 році, що не заперечувалося позивачем та підтверджується наданими ним особистими поясненнями, які знаходяться в матеріалах справи № 753/1048/20 Дарницького районного суду м. Києва за заявою [PERSON] про встановлення факту проживання із спадкодавцем - [PERSON] однією сім`єю більш ніж 5 років з метою спадкування квартири [ADDRESS] . [PERSON] з 2005 року проживав з [PERSON] однією сім`єю і після її смерті [INFO] відкрилася спадщина, яка складається із вказаної вище однокімнатної квартири, яка належала їй на підставі права власності. Оскільки [PERSON] постійно проживав із [PERSON] більше 10 років однією сім`єю, був зареєстрований у вищезазначеній квартирі, він на підставі статті 1264 Цивільного кодексу України є спадкоємцем четвертої черги на спадкування за законом, при чому є єдиним спадкоємцем, оскільки інших родичів у [PERSON] не має. Проживаючи разом, [PERSON] та [PERSON] , вели спільний побут, мали взаємні права та обов`язки, тобто жили як одна сім`я разом з сином померлої [PERSON] , батько якого - [PERSON] був лише формально записаний його батьком, дитиною ніколи не цікавився та не спілкувався, жодної допомоги ні сину, ні [PERSON] не надавав. Протягом тяжкої хвороби [PERSON] у 2009-2010 роках [PERSON] супроводжував його до лікарень, відвідував його під час перебування на лікуванні, купував ліки. Однак, [INFO] [PERSON] помер і [INFO] [PERSON] разом із [PERSON] здійснили його поховання на Байковому кладовищі. Після смерті сина [PERSON] , [PERSON] з [PERSON] прийняли спільне рішення про продаж квартири [ADDRESS] , після чого 25 жовтня 2011 року була придбана спірна однокімнатна квартира, у якій [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю до її смерті, [INFO] [PERSON] зареєструвала [PERSON] у цій квартирі. Як зазначає відповдач-2, він фактично проживав з [PERSON] близько 12 років однією сім`єю, піклувався та доглядав дитину [PERSON] - [PERSON] , вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, здійснювали ремонт в квартирах, в яких вони проживали, за спільні кошти, вели спільний бюджет, яким розпоряджалися разом відповідно до потреб та необхідних витрат, купували побутову техніку в спільне житло та спільно ним користувалися, тобто мали взаємні права та обов`язки, як члени сім`ї протягом всього часу проживання до її смерті. [PERSON] надавав [PERSON] всіляку допомогу як члену родини з лікування, забезпечував харчуванням, сплачував комунальні послуги за житло, в якому вони спільно проживали, мав на рівних з нею правах користуватися жилими приміщеннями квартири та приміщеннями загального користування тощо. Крім того, останній рік до своєї смерті [PERSON] хворіла на тяжку невиліковну хворобу, у зв`язку з цим вона потребувала постійного матеріального забезпечення та догляду. З таких підстав, [PERSON] взяв на себе обов`язок по догляду за нею до самої її смерті. Він супроводжував її до лікарів за місцем їхнього проживання, купував необхідні ліки, доглядав за нею вдома тощо. Після її смерті [PERSON] взяв на себе організацію поховання та за свій рахунок провів оплату ритуальних послуг, а також саме ним було отримано свідоцтво про смерть та довідку про причину смерті [PERSON] . Після смерті спадкодавці [PERSON] проживає у спадковій квартирі і до сьогодні. Відповідач наголошує, що у особистих поясненнях позивача від 31 січня 2020 року, які знаходяться у матеріалах справи № 753/1048/20 позивач зазначав, що з 1993 року він припинив шлюбні відносини з [PERSON] та почав проживати окремо, подружні відносини з [PERSON] не підтримував, сина не утримував та не бачився з ним, участі в його похованні він не брав, в спадщину за сином не вступав. Також, у цих поясненнях позивач зазначив, що в 2020 році саме [PERSON] повідомив йому про смерть [PERSON] і позивач не тільки знав, про те що [PERSON] проживає з [PERSON] однією сім`єю та ведуть спільний побут, а й навіть дякував йому за утримання та виховання сина. Отже, на переконання відповідача-2 обставини, зазначені в позовній заяві, не відповідають поясненням позивача, наданим раніше у справі № 753/1048/20 та дійсності, а позивач водить суд в оману щодо підтримання ним подружніх відносин з колишньою дружиною та придбання спірної квартири за спільні кошти. Щодо придбання [PERSON] спірної квартири за особисті кошти, відповідач-2 вказує, що двокімнатна квартира [ADDRESS] була приватизована [PERSON] та її сином [PERSON] у 2010 році в рівних долях і після смерті сина [PERSON] успадкувала 1/2 частину цієї квартири, отже ця квартира була її особистою приватною власністю. Ця квартира була продана [PERSON] 25 жовтня 2011 року і в той же день, 25 жовтня 2011 року [PERSON] придбала за свої особисті кошти, отримані від продажу цієї квартири, однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Таким чином спірна квартира була придбана [PERSON] в період її окремого проживання з позивачем у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин ще у 1993 році та за її особисті кошти, а тому, відповідно, є особистою приватною власністю [PERSON] , увійшло до спадкової маси після її смерті і позивач не входить до кола спадкоємців, оскільки 28 лютого 2012 року шлюб між ними був розірваний. 15 вересня 2022 року від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, у якій замість вимоги про скасування реєстрації місця проживання [PERSON] позивач просить визнати квартиру [ADDRESS] (реєстраційний № 34508025 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) спільною сумісною власністю [PERSON] - позивача та [PERSON] - спадкодавця, яка була набута ними в зареєстрованому шлюбі. 27 вересня 2022 року від позивача надійшло клопотання про витребування доказів. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 753/430/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності з цивільною справою № 753/24515/21 за позовом [PERSON] до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , про визнання права власності на квартиру та усунення перешкод у користуванні квартирою. Присвоєно об`єднаному провадженню єдиний реєстраційний номер справи 753/24515/21 провадження № 2/753/469/22 та передано для розгляду судді Дарницького районного суду міста Києва Якусику О.В. Згідно із протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 06 жовтня 2022 року справу № 753/430/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності передано на розгляд судді Якусику О.В. Судом прийнято для спільного розгляду зі справою № 753/24515/21 справу № 753/430/22, підготовче засідання призначено на 23 серпня 2023 року. У справі № 753/430/22 позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини позивача та [PERSON] , а також про визнання права власності за позивачем на квартиру за адресою [ADDRESS] ґрунтуються на тому, що після смерті [PERSON] , останнім місцем проживання та реєстрації якої було адреса: [ADDRESS] , відкрилася спадщина, яка складається із однокімнатної квартири, за вказаною вище адресою, яка належала їй на підставі права власності. [PERSON] постійно проживав із [PERSON] більше 10 років однією сім`єю, був зареєстрований у вищезазначеній квартирі, тому на підставі статті 1264 Цивільного кодексу України є спадкоємцем четвертої черги на спадкування за законом. Так, в цій квартирі [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю до її смерті, 11 квітня 2014 року [PERSON] зареєструвала позивача у цій квартирі. Позивач фактично проживав з [PERSON] близько 12 років однією сім`єю, піклувався та доглядав її дитину [PERSON] , вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, здійснювали ремонт в квартирах, в яких вони проживали, за спільні кошти, вели спільний бюджет, яким розпоряджалися разом у відповідності до потреб та необхідних витрат, купували побутову техніку в спільне житло та спільно ним користувалися, тобто мали взаємні права та обов`язки, як члени сім`ї протягом всього часу проживання до її смерті тощо. Позивач надавав [PERSON] всіляку допомогу як члену родини з лікування, забезпечував харчуванням, сплачував комунальні послуги за житло, в якому вони спільно проживали, мав на рівних з нею правах користуватися жилими приміщеннями квартири та приміщеннями загального користування тощо. Останній рік до своєї смерті [PERSON] хворіла на тяжку невиліковну хворобу, у зв`язку з цим вона потребувала постійного матеріального забезпечення та догляду і позивач взяв на себе обов`язок по догляду за нею до самої її смерті. Позивач супроводжував її до лікарів за місцем їхнього проживання, купував необхідні ліки, доглядав за нею вдома тощо. Після її смерті Позивач взяв на себе організацію поховання та за свій рахунок провів оплату ритуальних послуг, а також саме Позивачем було отримано свідоцтво про смерть та довідку про причину смерті [PERSON] . Спадкоємців першої, другої та третьої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] немає, а позивач є єдиним спадкоємцем, оскільки інших родичів у [PERSON] не має, батьки та син [PERSON] померли, а з чоловіком вона розлучилася. У відзиві на цей позов [PERSON] вказав що 25 серпня 1990 року між ним та [PERSON] був укладений шлюб і з того часу подружжя проживало у двокімнатній квартирі [ADDRESS] , яка на праві власності належала [PERSON] однією сім`єю, вело спільне господарство мало спільний сімейний бюджет, здійснювало ремонт квартири , придбало меблі, побутову техніку щодо. 25 жовтня 2011 року подружжя продало вказану квартиру, оскільки мали борги, пов`язані з лікуванням сина, який помер [INFO] і того ж дня за спільні кошти придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS] , яку зареєстрували на [PERSON] . Вважає припущенням твердження позивача, що кошти, за які була придбана спірна квартира, належали особисто [PERSON] , та такими, що не підтверджені належними доказами. Пояснює, що після смерті сина стосунки подружжя погіршились, оскільки відповідачеві стало відомо, що [PERSON] зраджувала йому з [PERSON] , а тому спроби позивача видати подружню зраду за сумісне проживання з чужою дружиною є юридично неприйнятним і не заслуговує на увагу. Посилання позивача на письмову заяву від 31 січня 2020 року, яка була написана відповідачем під психологічним тиском та під диктовку позивача за участі групи невстановлених осіб, спростовується матеріалами перевірки Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві за заявою позивача ЄО за №39367 від 17 червня 2021 року. Вказує, що 28 лютого 2012 року відповідач розірвав шлюб з [PERSON] і тільки 11 квітня 2014 року позивач зареєстрував своє місце проживання у спірній квартирі, тобто більше ніж через два роки після розірвання шлюбу [PERSON] , що спростовує факт сумісного проживання позивача з спадкодавцем однією сім`єю. Вважає, що надані докази у вигляді світлин не є належними та допустимими доказами, що підтверджують факт спільного постійного проживання однією сім`єю з спадкодавцем, оскільки факт спільного відпочинку, спільна присутність на святах, перерахування коштів самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про спільне проживання однією родиною. Також зазначає, що відповідно до положень пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали з спадкодавцем однією сім`єю не менше ніж п`ять років до часу відкриття спадщини ...до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоч і проживала спільно з спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Перебування чоловіка і жінки у зареєстрованому шлюбі виключає одночасне створення обома або одним із них на інших не заборонених законом підставах іншої сім`ї, зокрема шляхом проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідно перебування чоловіка та жінки або одного із них у зареєстрованому шлюбі виключає можливість встановлення щодо обох або одного із них факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з іншою особою. Враховуючи, що 28 лютого 2012 року шлюб між відповідачем та спадкодавцем [PERSON] був розірваний, а 20 січня 2017 року відкрилась спадщина, строк можливого спільного проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю після 28 лютого 2012 року та до моменту відкриття спадщини, складає 4 роки 11 місяців 8 днів, а тому позивач не набув права спадкоємця майна [PERSON] за законом і не прийняв спадщину фактично. Крім цього, відповідач наполягає, що спірна квартира була набута відповідачем у шлюбі з [PERSON] і є об`єктом спільної сумісної власності. Підсумовуючи викладене, відповідач вказує, що на підставі закону він є власником 1/2 частки у спірній квартирі, право оспорювати право власності відповідача на 1/2 частку або її розмір у спільному майні може лише співвласник майна, яким позивач не є, і позивач не набув права спадкоємця за законом 1/2 частку, що належала спадкодавцю [PERSON] у спільному майні. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 серпня 2023 року прийнято заяву [PERSON] про зміну предмету позову, витребувано у Дарницького відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України інформацію про сімейний стан до 20.01.2017 громадянина [PERSON] , [INFO] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Дарницьким РВ ГУ ДВС України у м. Києві 11.04.2014, РНОКПП [NUMBER] , залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Київську міську раду, підготовче засідання відкладено на 19 вересня 2023 року та вирішено викликати в судове засідання для допиту як свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 серпня 2023 року підготовче провадження у справі № 753/24515/21закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 18 жовтня 2023 року, викликано як свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами докази у справі у їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Суд встановив, що 25 серпня 1990 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. [INFO] у шлюбі народився [PERSON] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві був складений актовий запис № 1262, що підтверджується копією дубліката свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 31 лютого 2017 року. 26 листопада 2010 року [PERSON] , про що Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану був вчинений актовий запис № 21417, що підтверджується копією дубліката свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 31 лютого 2017 року. Згідно із Свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] , виданим Управлінням житлово-комунального господарства 14 жовтня 2010 року, [PERSON] та [PERSON] були співвласниками квартири [ADDRESS] , зареєстрованої Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 12 листопада 2010 року за реєстровим № 4441, яка приватизована ними згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Після смерті [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] успадкувала [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 07 червня 2011 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О.. 25 жовтня 2011 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудиною Л.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 3119, відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 51,00 кв.м., жилою площею 30,70 кв.м. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 цього договору за домовленістю сторін зазначена квартира продається за 100 000 гривень. Вартість квартири відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 26 вересня 2011 року № 31434835, складає 91 938 гривень. Пунктом 3.1.3 договору сторони погодили, що в разі розірвання договору з вини продавця, продавець зобов`язаний сплатити штраф в сумі 418 050 гривень. У цей же день 25 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вегерою Л. О та зареєстрований в реєстрі за 2393, відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила належну продавцю на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати, має розмір загальної площі 31,4 кв.м, в тому числі житлової площі 14,8 кв.м. (пункти 1.1, 1.3 договору). Згідно з пунктами 1.4, 1.5 цього договору відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно (серія СЕВ № 528807), виданого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 30 серпня 2011 року № 31128619, вартість квартири за даними інвентаризації становить 43 982 гривні. Продаж квартири вчинено за ціною 408 975 гривень, що є еквівалентом 51250 доларів США, які продавець отримав від покупця під час оформлення цього договору. 28 лютого 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві був вчинений актовий запис № 63 та видане свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 28 лютого 2012 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві 24 січня 2017 року за актовим записом № 1640. Останнім місцем проживання та реєстрації [PERSON] була адреса: [ADDRESS] . За цією ж адресою з 11 квітня 2014 року був зареєстрований [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на праві власності, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав на нерухоме майно від 08 листопада 2011 року. Як слідує з матеріалів спадкової справи № 10/2019 до майна померлої [PERSON] , [INFO] [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рильської Лариси Семенівни із заявою про прийняття спадщини. Приватний нотаріус у Інформаційній довідці від 02 липня 2019 року № 274/02-14, адресованій [PERSON] , зазначила, що він не надав документи, що підтверджують факт проживання однією сім`єю разом з [PERSON] , а тому нотаріус не може видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру як спадкоємцю четвертої черги та роз`яснила [PERSON] необхідність звернутися до суду для встановлення факту проживання спадкоємців однієї сім`єю, факт сімейних відносин тощо. Спадкоємці першої, другої та третьої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] відсутні. Матеріали справи свідчать, що 16 січня 2020 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з заявою про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю більш ніж 5 років. Ухвалою суду від 29 січня 2020 року за заявою [PERSON] відкрито провадження у справі № 753/1048/20. У справі № 753/1048/20 [PERSON] подав особисті пояснення [PERSON] від 31 січня 2020 року, у який той зазначав, що з 1993 року він припинив шлюбні відносини з [PERSON] та почав проживати окремо, спілкувалися вони дуже рідко. В 2011 році йому стало відомо про смерть сина [PERSON] , участі в його похованні він не брав. Пояснив, що у 2011 році до нього звернулася [PERSON] з проханням прийти до нотаріуса та підписати договір на продаж квартири, в якій вони проживали, на що [PERSON] погодився. В призначений час з [PERSON] був чоловік [PERSON] . У 2020 році [PERSON] повідомив йому про смерть [PERSON] та зазначив, що він звернувся до нотаріуса за оформленням спадщини після її смерті та просив його згоди, на що [PERSON] погодився, зазначивши, зокрема, що поважає [PERSON] за приділену увагу його сину, за турботу і підтримку за час їх з [PERSON] спільного проживання родиною . Водночас 13 травня 2020 року [PERSON] у справі № 753/1048/20 подав заяву про залучення його як заінтересованої особи та повідомив суд про наявність спору про право між ним та [PERSON] щодо права спадкування майна, яке увійшло до спадкової маси після смерті [PERSON] . У цій заяві [PERSON] зазначив, що у лютому 2012 року шлюб з [PERSON] було розірвано, однак вони продовжували спілкування і підтримували дружні стосунки, йому відомо, що вона проживала у квартирі одна і не мала тяжких захворювань. Вказував, що до нього завітали декілька невідомих осіб, які під тиском змусили його написати розписку про відмову від претензій на спадкування її майна, які він змушений був підписати. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року заяву [PERSON] про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часі відкриття спадщини залишено без розгляду. Також як слідує з матеріалів справи, [PERSON] 17 червня 2021 року звертався до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві із заявою про наявність конфлікту щодо розподілу спадщини з колишнім співмешканцем покійної дружини, за результатами розгляду якого поліція не вживала заходів реагування. На підтвердження спільного побуту з [PERSON] . [PERSON] надав фіскальний чек ТОВ «Епіцентр» від 19 вересня 2012 року на купівлю штор, видаткову накладну ТОВ «Технополіс-1» від 04 жовтня 2010 року на купівлю праски, товарний чек ФОП [PERSON] від 16 серпня 2011 року на купівлю телевізора, спільні фотографії. Свідок [PERSON] у наданих показаннях повідомила, що була сусідкою [PERSON] у будинку по [ADDRESS] , подружилася з нею після її переїзду, пам`ятає, що [PERSON] добре готувала, [PERSON] ( [PERSON] ) був постійно на роботі, займався машинами, бо гроші потрібні були на лікування. Сідок бачила як [PERSON] заносив вікна до квартири, у квартирі бувала бачила там 2 дивана, [PERSON] придбав м`ясорубку, якою [PERSON] користувалася разом із свідком. Зазначила, що друзів, які приходили в гості до [PERSON] вона не бачила. Знає, що [PERSON] працювала на ринку, а [PERSON] старався для сім`ї, працював то таксистом, то дальнобійником, весь час був у роботі. Підтвердила, що [PERSON] ніколи не бачила, [PERSON] про нього не згадувала і про сімейні стосунки вони не розмовляли. Вважає, що [PERSON] і [PERSON] допомагали один одному і вона без нього не справилася б. Пригадує, що [PERSON] бачила там постійно, іноді передавала їм квитанції на оплату житлово-комунальних послуг. [PERSON] , допитана як свідок, пояснила, що знає сім`ю [PERSON] з 2008 року, була подругою сина [PERSON] . [PERSON] захворів, вони з чоловіком допомагали [PERSON] , приходили в гості, обговорювали лікування, натомість батько [PERSON] - [PERSON] не допомагав, в лікарні сина не відвідував, на похованні [PERSON] були всього 5 осіб - [PERSON] з [PERSON] , свідок з чоловіком і хрещена [PERSON] . Свідкові відомо, що [PERSON] давав кошти на лікування, оплачував похорони, працював на двох роботах та був з нею поряд після смерті сина. Інших осіб, які б допомагали [PERSON] , свідок не знає. Востаннє бачила [PERSON] з [PERSON] у 2014 році на вулиці, після смерті [PERSON] майже не спілкувалися. Свідок підтвердила, що [PERSON] давав кошти на лікування, бачила як [PERSON] просила у [PERSON] допомоги, але він відмовив у наданні допомоги на лікування сина. Зазначила, що [PERSON] жодного разу не бачила, ніхто про нього не чув і не бачив, кошти він не давав. Свідок у своїх показаннях описала квартиру, у якій проживали [PERSON] і [PERSON] , у якій було 2 дивана, кухня, гарнітур, зазначила, що у квартиру на [PERSON] шосе Алла переїхала разом з [PERSON] і свідок з чоловіком приїжджали привітати їх з переїздом. Вказала, що [PERSON] був уважний до [PERSON] , стосунки у них були дружні, привітні, точно про характер стосунків свідок сказати не змогла. Допитаний як свідок [PERSON] повідомив, що з 2007 року був знайомий з сином [PERSON] - [PERSON] , з яким познайомилися на ринку, де той працював, а у подальшому [PERSON] допомагав йому з розміщення реклами і мережі Інтернет, у середині 2007 року познайомився і з [PERSON] . Наприкінці 2009 року стало відомо, шо [PERSON] хворіє, вони разом їздили по лікарнях. [PERSON] в той час була без роботи і свідок їй допомагав, також допомогу надав і [PERSON] , який працював і таксистом, на шиномонтажі. Як зазначив свідок, він рекомендував [PERSON] зателефонувати батьку - [PERSON] , однак [PERSON] відмовився, зі злів [PERSON] батько з матір`ю розійшлися у 1993 році, а [PERSON] повідомила, що з ним немає зв`язку. Свідок зазначив, що [PERSON] бачив один раз, коли [PERSON] продавала квартиру і потрібен був його підпис, тоді ж свідок дізнався, що [PERSON] з ним ще офіційно одружена. Свідок підтвердив, що на похованні [PERSON] було присутні 5 осіб, [PERSON] провели кремацію, оскільки коштів вже не було. Свідку відомо, що після продажу квартири на [PERSON] хотіла віддати борги коштів від продажу цієї квартири вистачило лише на придбання квартири на Харківському шосе. Також як заначив свідок, [PERSON] продав свою машину, що оплатити лікування родичів [PERSON] . Як повідомив свідок, [PERSON] у цій квартирі переклеїв шпалери, засклив балкон, поставив вікна та поклав ламінат. Ближче до 2017 року зв`язок з [PERSON] пропав, пізніше [PERSON] повідомив його про смерть [PERSON] . На питання свідка, чому він з ним не зв`язався, [PERSON] відповів, що не змін знайти норм свідка. Свідок також підтвердив, що був у [PERSON] вдома, щоб той підписав заяву з метою сприяння в оформленні спадщини [PERSON] . Отже, виходячи з підстав поданих позовів та заявлених вимог, предметом спору у цій справі є питання: - чи була квартира [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] або належала [PERSON] на праві особистої приватної власності; - чи підтверджується факт проживання [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини, тобто до [INFO] . Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо правового режиму квартири [ADDRESS] . Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є зокрема: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно з усталеною практикою Верховного Суду статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Згідно з висновками щодо застосування норм права, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2022 року у справі № 495/6578/17, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2024 року у справі № 742/3129/21, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя. Проте за наявності спору така презумпція може бути спростована, тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на заінтересовану особу, яка її оспорює. Як слідує з матеріалів справи, згідно із Свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] , виданим Управлінням житлово-комунального господарства 14 жовтня 2010 року, [PERSON] та [PERSON] були співвласниками квартири [ADDRESS] , яка приватизована ними згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Після смерті [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] успадкувала [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 07 червня 2011 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О. За таких обставин відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 57 СК України квартира [ADDRESS] була особистою приватною власністю [PERSON] . 25 жовтня 2011 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудиною Л.Д. та зареєстрованого в реєстрі за № 3119, відчужила цю квартиру [PERSON] за ціною, яка за домовленістю сторін становила 100 000 гривень. Балансова вартість квартири відповідно відомостей КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» складала 91 938 гривень. Водночас сторони погодили, що в разі розірвання договору з вини продавця, продавець зобов`язаний сплатити штраф в сумі 418 050 гривень (пункт 3.1.3 договору) У цей же день 25 жовтня 2011 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вегерою Л. О та зареєстрованого в реєстрі за 2393, придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , за ціною 408 975 гривень, що є еквівалентом 51 250 доларів. Вартість квартири за даними інвентаризації КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» становить 43 982 гривні. Ця квартира була придбана [PERSON] у період перебування у шлюбі з [PERSON] . Дослідивши та оцінивши подані сторонами докази, суд дійшов висновку, що хоча спірне нерухоме майно - квартира [ADDRESS] і була придбана у період шлюбу, придбання цього майна відбулося за кошти, які належали [PERSON] особисто від продажу квартири [ADDRESS] , яка набута нею у порядку приватизації (1/2 частина) та спадкування (1/2 частина). Наведене, на думку суду, підтверджується: - одночасністю відчуження та придбання квартир (у той самий день 25 жовтня 2011 року); - їх вартістю. При цьому суд враховує, що хоча продаж квартири по [ADDRESS] відбувся за умовами договору за домовленістю сторін за 100 000 грн., (а) сторони водночас погодили сплату продавцем ( [PERSON] ) у разі розірвання договору з її вини штрафу в сумі 418 050 гривень, що можна вважати фактичною ціною цього договору; (б) балансова (інвентаризаційна) вартість цієї квартири складала 91 938 гривень, що більш ніж вдвічі більше за інвентаризаційну вартість набутої квартири по [ADDRESS] у розмірі 43 982 гривні; (в) її загальна площа (51,00 кв.м.) є більшою за площу набутої квартири (31,4 кв.м.). Зазначаючи про придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя позивач жодних доказів на підтвердження цього не надав, відомостей про наявність у нього та у подружжя доходів у розмірі, еквівалентному вартості спірної квартири не навів. Як встановлено частиною шостою статті 57 ЦК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджується відсутність шлюбних відносин між [PERSON] з [PERSON] принаймні з 2007 року, про що свідчить його непроживання разом дружиною, ненадання ним допомоги на лікування спільного сина, відсутність його на похованні сина. Про непроживання [PERSON] у квартирі по [ADDRESS] зазначала також свідок [PERSON] . Доказів на спростування таких показань свідків [PERSON] не надав, як і не надав жодних доказів, які б підтверджували наявність між ними шлюбних відносин на момент набуття [PERSON] спірної квартири. За вказаних обставин суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , а належала [PERSON] на праві особистої приватної власності. З огляду на викладене позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] та виселення [PERSON] задоволенню не підлягають, з огляду на відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача. Крім цього, суд зазначає, що загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21). Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (зокрема, такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/203). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 466/1403/20 викладено позицію, що за змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмував, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. Отже, визнання певних об`єктів спільним сумісним майном з померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неналежність способу захисту права особи. Відповідна правова позиція є сталою в практиці Верховного Суду. За таких обставин у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] (реєстраційний № 34508025 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) спільною сумісною власністю [PERSON] - позивача та [PERSON] - спадкодавця, яка була набута ними в зареєстрованому шлюбі, слід відмовити з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту прав. Щодо факту проживання [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини та виникнення права на спадкування. Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. У той же час кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України). Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо ( постанова Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 646/1310/20). До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб, а саме чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21). Таким чином необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , як осіб, які складали сім`ю, на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявність між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років. Наведене випливає з того, що [PERSON] станом на початок перебігу п`ятирічного строку, передбаченого статтею 1264 ЦК України перебувала у зареєстрованому шлюбі. Належними та допустимими доказами проживання осіб однією сім`єю відповідно до вимог статей 77-78 ЦПК України є, зокрема: довідки з місця проживання; свідчення свідків; спільні фото, листи ділового та особистого характеру тощо; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що особи вважали себе сім`єю, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Під час розгляду справи судом були допитані свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з пояснень яких слідує, що [PERSON] та [PERSON] проживали спільно принаймні з 2010 року, [PERSON] матеріально допомагав [PERSON] у лікуванні сина, з ремонтом квартири і переїздом. Крім того, [PERSON] на підтвердження факту спільного проживання з [PERSON] надав фіскальний чек ТОВ «Епіцентр» від 19 вересня 2012 року на купівлю штор, видаткову накладну ТОВ «Технополіс-1» від 04 жовтня 2010 року на купівлю праски, товарний чек ФОП [PERSON] від 16 серпня 2011 року на купівлю телевізора, спільні фотографії. Будь-яких інших доказів на підтвердження факту спільного проживання позивача однією сім`єю із спадкодавцем, як він стверджував протягом 12 років, матеріали справи не містять. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Оцінюючі надані письмові докази - фіскальний чек, видаткову накладну та товарний чек суд вважає їх неналежними доказами на підтвердження встановлюваного факту, оскільки вони не містять відомостей про покупця цього майна, адресу його доставки, відомостей про платника, а [PERSON] не надав доказів оплати ним або [PERSON] цього майна. Надані [PERSON] фотографії не датовані, що унеможливлює ідентифікацію відтворених на ній подій у межах необхідного 5-річного строку, в виходячи з характеру зображень - свідчать лише про їх знайомство, спільне дозвілля, однак самі по собі не свідчать про наявність у них стосунків, які б можна було охарактеризувати як сімейні. Оскільки про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, суд дійшов висновку, що надані [PERSON] докази є недостатніми для підтвердження факту його проживання та [PERSON] однією сім`єю та ведення ними спільного господарства. [PERSON] у позовній заяві та заявах по суті спору навів обставини, які на його думку підтверджують факт, про встановлення якого він просить суд, - піклування та догляд за [PERSON] , проведення ремонту в квартирах, ведення спільного бюджету, придбання побутової техніки, надання допомоги на лікування, забезпечення харчуванням, сплату комунальних послуг, придбання необхідних ліків спадкодавцю, однак на підтвердження цих обставин не надав належних і достатніх доказів. Суд при цьому враховує, що самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю (аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц та від 22 квітня 2021 року у справі № 707/2882/19). За вказаних обставин суд дійшов висновку, що [PERSON] не довів факт його проживання із [PERSON] однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини. Також при вирішенні цього спору суд враховує положення статті 1277 ЦК України, якою передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна. Судом встановлено, що спадкоємці першої, другої та третьої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] відсутні. Єдиною особою, яка звернулася із заявою про прийняття спадщини у четверту чергу є [PERSON] . Як зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 234/17030/18, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2023 року у справі № 199/1204/21, у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Статтею 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (такий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 300/808/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року у справі № 363/2300/20, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року у справі № 753/8710/21). У цій справі [PERSON] пред`явив позовні вимоги про встановлення факту проживання однієї сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування до [PERSON] , який не є спадкоємцем, натомість позовні вимоги до відповідного органу місцевого самоврядування - Київської міської ради позивач не пред`являв, як і не залучив його як відповідача (співвідповідача) у цій справі. З наведених вище підстав та виходячи із заявлених [PERSON] вимог про визнання права власності на всю квартиру [ADDRESS] (а не на 1/2 її частину, яка, як стверджував [PERSON] , є його часткою у спільному майні), співвідповідачем за його позовом також мала би бути Київська міська рада, вимоги до якої позивач не пред`являв і не залучив його як співвідповідача у цій справі. З огляду на викладене у задоволенні позовних вимог [PERSON] і [PERSON] слід відмовити також внаслідок їх пред`явлення до неналежних відповідачів. Відповідно частини першої статті 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у задоволенні позовів судові витрати покладаються на позивачів за цими позовами.

Outcome: dismissed