Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення штрафних санкцій. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 18 вересня 2018 року набув у власність земельну ділянку площею 0,12 га на території Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер 3222488200:06:002:5339. 18 вересня 2018 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір підряду з будівництва житлового будинку, відповідно до якого відповідач зобов`язувався протягом строку тривалістю у вісім місяців виконати перелік робіт, визначений у договорі. Загальна вартість робіт складала 50\~000 дол. США, які позивач сплатив готівкою відповідачу у повному обсязі. Відповідач покладені на нього обов`язки за договором не виконав, а саме не виконав роботи з чистової штукатурки, які позивач виконав за власні кошти, вартість робіт склала 145\~000,00 грн, а також роботи з підключення будинку до електромережі і здійснення заходів з отримання дозвільної документації на будівництво будинку та введення його в експлуатацію загальна вартість склала 63\~968,00 грн). Також позивач наголошує на тому, що протягом строку виконання робіт відповідач постійно кудись зникав, залишав незакінченими роботи на будівництві, які позивач був змушений дороблювати власноруч. За таких обставин позивач вважає своє право порушеним внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору, що призвело також до того, що на час звернення з позовом будинок не введений в експлуатацію. Згідно з умовами договору у разі прострочення виконання умов договору накладається штраф у розмірі 0,1% від вартості робіт за незакритими етапами договору за кожен день прострочення, але не більше 5% від загальної вартості робіт. Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд: 1.зобов`язати [PERSON] ввести в експлуатацію будинок [PERSON] , розташованого на території Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; 2.стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 145\~000,00 грн самостійно сплачених позивачем грошових коштів з чистової штукатурки; 3.стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 48\~968,00 грн, сплачених позивачем за підключення будинку до електромережі; 4.стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 17 105,67 грн штрафу за несвоєчасне виконання умов договору. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 03 лютого 2022 року відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання. Ухвалою від 27 квітня 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, представник відповідача надав заяву про розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що 18 вересня 2018 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М. та зареєстрованим у реєстрі за номером 3031, [PERSON] набув у власність земельну ділянку площею 0,1200 га на території Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер 3222488200:06:002:5339. 18 вересня 2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір підряду, за умовами якого [PERSON] доручає [PERSON] взяти на себе зобов`язання з будівництва будинку площею 120 м2, що включають монтаж свайно-ростворного фундаменту. Комплектація житлового будинку складалася з: перекриття монолітних бетонних, матеріал стін газобетон, чистова штукатурка, водяна тепла підлога, розведена електрика та сантехніка, стеля другого поверху, підшита гіпсокартоном, стяжка на підлозі, вхідні двері, вікна КВЕ, радіатори, електрокотел, лічильник, огорожа по периметру, в`їзна група під авто, підведення комунікацій (світло, вода, септик), ворота та хвіртка. Згідно з пунктом 2.1 договору будівництво будинку здійснюється на належній [PERSON] земельній ділянці з кадастровим номером 3222488200:06:002:5339, площею 0,1200 га. За змістом цього пункту підрядник зобов`язувався підключити будинок до комунікацій (водопостачання, водовідведення, електромережі). У пункті 4.1. договору сторони погодили виконання підрядником всього обсягу робіт протягом восьми місяців. 17 листопада 2021 року [PERSON] оплатив послуги зі стаціонарного підключення до електромережі на суму 46\~968,00 грн, що підтверджується копією рахунку від 15 листопада 2021 року № 6478662734 від постачальника послуги ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» та копією квитанції від 17 листопада 2021 року № 5368-17-012/с. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вважає, що цивільне право на отримання матеріального блага за цивільним договором порушене, оскільки відповідач не виконав зобов`язання у строк та у обсязі, передбачені договором. Отже, суду належить надати з`ясувати природу спірних правовідносин та встановити наявність чи відсутність в діях відповідача ознак порушення зобов`язання за спірним договором. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 Цивільного кодексу України). Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Частиною 1 статті 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині 3 статті 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частинами 1, 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із статтями 626, 627, 628 та 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У статті 641 ЦК України визначено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна зі сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до приписів частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін (частини перша та друга статті 526 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). відповідно до частин 1, 3 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Умова про предмет договору підряду є істотною. Предметом договору підряду є індивідуалізований результат праці підрядника на який спрямована узгоджена воля сторін. Ціна договору підряду це грошова сума, належна підрядникові за виконане замовлення. За статтею 843 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається або конкретна ціна роботи, або способи її визначення. Отже, ціна може бути визначена в тексті договору підряду безпосередньо, або у договорі підряду може зазначатися спосіб визначення ціни. Крім того, ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі, який містить постатейний перелік затрат на виконання робіт, є додатком до договору та його невід`ємною частиною. Таким чином, закріплене у Цивільному кодексі України визначення договору підряду дає підстави для висновку про те, що це консенсуальний, двосторонній та оплатний договір. Причому консенсуальність договору підряду означає, що він визнається укладеним у момент одержання особою, що направила оферту, акцепту. При цьому в оферті та в акцепті щодо виконання будівельних підрядних робіт повинна бути чітко виражена воля осіб щодо істотних умов договору (така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц). Водночас, за приписами частини першої статті 853 Цивільного кодексу України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. Статтею 882 Цивільного кодексу України встановлено, що замовник, який одержав повідомлення підрядника про готовність до передання робіт, виконаних за договором будівельного підряду, або, якщо це передбачено договором, - етапу робіт, зобов`язаний негайно розпочати їх прийняття. Передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими. Правова позиція, щодо застосування судами частини четвертої статті 882 ЦК України є сталою в судовій практиці Верховного Суду. Так, зокрема, стосовно акту виконаних робіт за договором підряду, підписаного однією стороною, правовий висновок викладено, зокрема, у пункті 6.3 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 910/7446/18 та інших. Вона полягає в тому, що "передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт у строк, визначений договором». Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 квітня 2021\~року у справі № 905/411/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 904/2082/19, від 21 вересня 2019 року у справі № 917/1489/18 та постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2012\~року у справі № 3-42гс12 . Положення статті 882 ЦК України треба розглядати у системному зв`язку з іншими положеннями Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини підряду, зокрема, з приписами статті 853 ЦК України. Згідно з правилами статті 853 ЦК України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник\~не зробить\~такої заяви,\~він втрачає\~право у\~подальшому посилатися\~на ці\~відступи від\~умов договору\~або недоліки\~у виконаній\~роботі. Замовник,\~який прийняв\~роботу без\~перевірки,\~позбавляється права\~посилатися на\~недоліки роботи,\~які могли\~бути встановлені\~при звичайному\~способі її\~прийняття (явні\~недоліки). Якщо\~після прийняття\~роботи замовник\~виявив відступи\~від умов\~договору підряду\~або інші\~недоліки,\~які не\~могли бути\~встановлені при\~звичайному способі\~її прийняття\~(приховані\~недоліки),\~у тому\~числі такі,\~що були\~умисно приховані\~підрядником,\~він зобов`язаний\~негайно повідомити\~про це\~підрядника. У разі виникнення між замовником і підрядником спору з приводу недоліків виконаної роботи або їх причин на вимогу будь-кого з них має бути призначена експертиза. Матеріали справи не містять доказів прийняття роботи [PERSON] від підрядника [PERSON] зі змістом зауважень щодо виконаної роботи, висновку експерта з приводу недоліків роботи або їх причин тощо. На підтвердження позовних вимог [PERSON] надав до суду акт про приймання виконаних штукатурних робіт від 03 листопада 2020 року, проте вказаний доказ у розумінні статті 80 ЦПК України не є достатнім, оскільки не містить вичерпної інформації щодо предмету доказування, а саме щодо якості виконаних робіт, зауважень з боку замовника. Суд надає оцінку також наданим рахунку від 15 листопада 2021 року та квитанції про сплату рахунку за підключення будинку до електромережі та зауважує, що зазначений доказ не містить достатньої інформації на підтвердження того, що підрядник не виконав вимоги договору щодо забезпечення підключення будинку до комунікацій. Так умови договору не містять погодженого способу виконання цього обов`язку підрядником. Рахунок та квитанція про сплату рахунку за підключення до електромережі дають підстави для висновку, що вказана послуга була оплачена замовником. Водночас суд на підставі цих доказів та договору підряду позбавлений можливості остаточно стверджувати, в якому порядку мало виконуватися зобов`язання з підключення до електромережі, а саме на кого були покладені обов`язки з документального оформлення підключення до мережі, а на кого оплата цієї послуги. За таких обставин позовні вимоги в частині невиконання підрядником умов договору не доведені позивачем. Щодо вимоги про стягнення суми штрафу суд дійшов такого висновку. За змістом частини другої статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Отже, процесуальний закон висуває виключну обставину для стягнення штрафу з боржника у зобов`язанні доведення факту невиконаного и неналежно виконаного зобов`язання. Оскільки позивач не довів у передбачений законом спосіб факт неналежного виконання зобов`язання чи його невиконання підрядником, то відсутні підстави для застосування штрафу як засобу забезпечення виконання зобов`язання. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] .

Outcome: dismissed