Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-01 00:00:00

Направленим й уточненим позовом (а.с.34-36) заявниця просить суд ухвалити рішення, яким визнати спільним сумісним майном садовий будинок та земельну ділянку під ним й виділити їх половину у власність. У обґрунтування заявленого суду повідомлено наступне. Позивачка перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі за час якого відповідач набув у власність зазначені об`єкти нерухомості. Майно набувалось як спільне сумісне. За таких обставин, на переконання позивачки, наявні підстави для задоволення заявлених вимог. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та у відсутність фіксації його перебігу. Підстав для зміни такого порядку сторонами не наведено і судом не встановлено. Відповідач, будучи належним чином та завчасно проінформованим про існування даного судового спору, на розгляд справи не з`явився і не забезпечив явку представника. Відзиву на позов не подавав. Позивач не заперечував щодо проведення слухання справи в заочному порядку. Враховуючи такі фактичні обставини справи та приймаючи до уваги положення ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом вирішено проводити розгляд справи в заочному порядку. Треті особи, залучені судом до розгляду справи, також повідомлялись про існування даного судового провадження і їм надавалась можливість висловити свою позицію щодо заявлених вимог. [PERSON] таким правом не скористалась. [PERSON] заперечував задоволення позову. В обґрунтування заявленого суду повідомив наступне. Вважає даний позов черговою спробою родини [PERSON] вчинити дії заради уникнення відповідальності щодо виконання зобов`язання з повернення коштів. Так, рішенням суду у справі 296/7717/21 відвернуто першу спробу реалізації боржником будинку, як єдиного нерухомого і взагалі будь-якого майна [PERSON] . Наразі, вважає [PERSON] , відбувається чергова спроба недопущення примусового стягнення боргу за договором позики шляхом зменшення обсягу майна боржника. Дослідив матеріали надані учасниками, а інших суду не надавалось, як і не заявлялось клопотань про витребування \\ забезпечення доказів, судом установлено наступні фактичні обставини справи і відповідно ним правовідносини. Позивака народилась [INFO] , є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання, отримувала код платника податків і при зверненні до суду сплатила судовий збір. 14 вересня 2010 року відповідач набув у власність земельну ділянку площею 0,0650 га з кадастровим номером 1822083200:01:000:0827, що на території Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області. 14 лютого 2015 року сторони у справі зареєстрували шлюб, який існував до 29 червня 2021 року. 24 лютого 2021 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 40 тисяч доларів США. 16 квітня 2021 року відповідач набув у власність садовий будинок [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1822083200:01:000:0827 Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області. 21 квітня 2021 року укладено договір дарування за яким [PERSON] , як дарувальник передав, а [PERSON] , як обдаровувана прийняла у власність садовий будинок [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1822083200:01:000:0827 Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області. 22 лютого 2022 року судом ухвалено рішення, яким визнано недійсним договір дарування зазначених об`єктів нерухомості, як укладений з метою уникнення відповідальності за договором позики перед [PERSON] . Даний судовий акт, з урахування рішення ВС, набув законної сили 24 травня 2023 року. 9 жовтня 2023 року розглядуваний позов подано до суду. 19 жовтня 2023 року виготовлено висновок про вартість садового будинку й земельної ділянки під ним, що за адресою [ADDRESS] . Вартість будинку становить 512 867 гривень, а ділянки 135 727 гривень. Садовий будинок побудований у 1987 році. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Загальними засадами цивільного законодавства є, серед інших, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ст. 13 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (ст. 16 ЦК України). Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (ст. 386 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Проаналізувавши фактичні обставини справи, вимоги законодавства, а також судову практику у даних правовідносинах (рішення ВС від 3 квітня 2019 року у справі № 726/831/15, номер рішення у реєстрі 80950664), суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Аналіз норм статей 16, 386, 391 ЦК України свідчить про те, що власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють вочевидь недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Крім цього, судом установлено у даній справі, а так само і у справі № 296/7717/21, що [PERSON] , з метою уникнення відповідальності, намагається позбутися нерухомого майна аби на нього не звернули стягнення органи виконавчої служби і тим самим перешкодити виконанню судового рішення. Роблячи висновок про чергову спробу уникнення відповідальності [PERSON] шляхом подачі даного позову суд зазначає наступне. Суд не вважає дане нерухоме майно спільним, оскільки позивачем не надано доказів його природи саме, як спільного сумісного. Навпроти наявні у справі матеріали, подані зокрема самою позивачкою, свідчать про його належність виключно відповідачеві [PERSON] . Так, відповідно до технічних характеристик будинок було споруджено ще до народження позивачки у 1987 році. Дійсно, права власності на нього зареєстровані за відповідачем за час шлюбу, однак таке майно виключно виходячи з дати державної реєстрації права власності не можна вважати спільним сумісним. Дані висновки суду ґрунтуються, як на вимогах закону так і на усталеній судовій практиці. Останнє, поряд з принципом спільності майна подружжя, вимагає і наявність відповідних підстав його походження майна. Зокрема спільних зусиль, коштів, мети і т.п., що скеровувались для створення, у даному випадку, нерухомого майна. Натомість суду не надано доказів, які б свідчили про саме спільну сумісну природу будинку. Земельна ділянка під будинком набута відповідачем до укладення шлюбу з позивачкою і не може належати до спільного сумісного майна за загальним правилом. Підтвердженням чергової спроби уникнення відповідальності за договором позики є і хронологія подій, яка наведена даним судовим актом і наразі вчиняється колишньою дружиною боржника. Щонайменше доказів, які б спростовували зазначені висновки суду сторонами не надано і судом не досліджено. Результати вирішення спору не дають підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім та документально підтверджених судових витрат. Витрати відповідача, як і третіх осіб перед судом не декларувались. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed