Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до ПСП ім.Пархоменка про визнання недійсним договору оренди землі від 04.01.2016 укладеного між ПСП ім.Пархоменка та [PERSON] , спадкоємцем якого є [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 04.01.2016 між її покійним чоловіком [PERSON] та ПСП ім.Пархоменка був укладений договір оренди землі, згідно умов якого він передав в оренду строком на 10 років належну йому земельну ділянку з кадастровим номером 1823182400:03:002:0034. На підставі укладеного договору 02.06.2016 ПСП ім.Пархоменка зареєструвало в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право оренди земельної ділянки зі строком 10 років. [INFO] чоловік позивачки помер. Після його смерті позивач оформила спадкові права та стала власником земельної ділянки з кадастровим номером 1823182400:03:002:0034, площею 2,7886 га, яка розташована на території Пединківського старостинського округу Любарської селищної ради з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивачка вважає, що договір оренди землі не відповідає вимогам закону щодо істотних умов договору. Оспорюваним договором оренди землі чітко не визначений відсотковий розмір орендної плати, який в свою чергу ув`язується з нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки. Так, п.9 договору оренди землі вказано, що орендна плата вноситься орендарем у розмірі «не менше 3%» від вартості земельної ділянки вказаної в п.5». Термін «не менше 3 %» є ознакою невизначеності та допускає множинне трактування, що не дає підстав дійти розуміння такої істотної умови, як розмір орендної плати: це може бути 5%, 10 % чи 20 % від нормативної грошової оцінки. На сьогоднішній день суміжні землекористувачі орендодавцям виплачують орендну плату в розмірі 18 % від нормативної грошової оцінки. Приймаючи до уваги ту обставину, що розмір орендної плати у відсотковому значенні чітко не визначений, це дає підстави стверджувати, що така істотна умова договору, як розмір орендної плати сторонами взагалі не визначена. Орендар як вважає за потрібне для себе так і платить орендну плату. Підпунктом 10 договору передбачено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з врахуванням індексів інфляції. Таким чином, відсутність у спірному договорі оренди землі чіткого відсоткового розміру орендної плати унеможливлює проведення індексації, визначення її розміру та відповідної виплати, що є порушенням прав орендодавця та підставою для визнання такого договору недійсним. Зазначені вище вади договору оренди є очевидним та незаперечним. Вони свідчать про порушення прав орендодавця та являються підставою для визнання цього договору недійсним відповідно до положень, передбачених статтями 203, 215 ЦК України. Ухвалою суду від 14 липня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08 листопада 2023 року закрито підготовче засідання. Розгляд справи, призначено на 09 год.00 хв. 25 січня 2024 року. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися. Представник позивачки адвокат Макаренко І.Я. подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності та у відсутності [PERSON] . Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання на розгляд справи не з`явився та не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзив до суду не направив. Клопотання про відкладення розгляду справи суду не надав. Відповідно до ч. 1ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, гарантовано право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У зв`язку з неявкою представника відповідача у судове засідання, суд вважає за доцільне розглянути заяву за його відсутності, оскільки в умовах існуючих процесуальних строків це може призвести до штучного затягування розгляду справи. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що справу слід розглядати у порядку заочного провадження у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Із договору оренди землі, укладеного 04 січня 2016 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем ПСП ім.Пархоменка вбачається, що орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Вигнанської сільської ради з кадастровим номером 1823182400:03:002:0034, загальною площею 2,7887 га. Договір укладено на 10 років. Нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 88310,33 грн. Орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі (не менше 3% від вартості земельної ділянки). Згідно Акта прийому-передачі земельної ділянки, орендодавець [PERSON] передав, а орендар ПСП ім. Пархоменка прийняв у користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, що розташована на території Вигнанської сільської ради загальною площею 2,7887 га. Кадастровий номер земельної ділянки1823182400:03:002:0034. Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.06.2016 №60788898 вказує, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29928311 від 07.06.2016 зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 2,7887 га на строк 10 років. Орендар ПСП ім.Пархоменка, орендодавець [PERSON] . Кадастровий номер земельної ділянки 1823182400:03:002:0034. Із свідоцтва про право на спадщину за законом, вбачається, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] . Спадщина, на яку видане свідоцтво складається із земельної ділянки: кадастровий номер 1823182400:03:002:0034, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,7886 га. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 23.05.2023, індексний номер витягу 333211555, право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 1823182400:03:002:0034, площею 2,7886 га. зареєстровано за [PERSON] . Статтею 2 Закону України «Про оренду землі», (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Частиною 1, 5 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1, 3, 4 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписами статті 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі», (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.. Відповідно до статті 22 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати. Розрахунки щодо орендної плати за земельні ділянки, що перебувають у державній і комунальній власності, здійснюються виключно у грошовій формі. У пункті 9 договору оренди землі від 04 січня 2016 року укладеного між [PERSON] та Приватним сільськогосподарським підприємством ім.Пархоменка зазначено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі «не менше 3% від вартості земельної ділянки», однак не визначено точний розмір орендної плати. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що зазначений у пункті 9 договору оренди землі від 04.01.2016, розмір орендної плати з прив`язкою до «не менше 3 %» є незрозумілим та не чітко визначеним, оскільки сторони не зазначили конкретний відсоток. Тобто із вказаних положень угоди неможливо визначити суму орендної плати, щодо якої сторони досягли згоди, що свідчить про невідповідність угоди вимогам статті 15 Закону України «Про оренду землі». Інші положення цієї угоди також не дають підстав дійти розуміння такої істотної умови як розмір орендної плати. Індексація, відповідно до статті 289 Податкового Кодексу України, розраховується відповідно до нормативної грошової оцінки землі. Однак відсутність у спірному договорі оренди землі грошової оцінки точного розміру орендної плати, унеможливлює проведення індексації, визначення її розміру та відповідної виплати, що є порушенням права орендодавця та підставою для визнання такої угоди недійсною відповідно до статей 203, 215 ЦК України. У своїй постанові від 30 червня 2021 року у справі №282/180/20 (провадження №61-2248 св 21) Верховним Судом зроблено висновок проте, що встановивши відсутність в змісті оспорюваних додаткових угод до договорів оренди землі істотних умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі» - розмір орендної плати, який, виходячи із положень цього договору, не відповідає вимогам законодавства, що порушує права власника земельної ділянки на отримання орендної плати, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтований висновок про визнання додаткових угод недійсними. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір оренди землі не містить істотних умов, які містяться в ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі», що виступає безумовною підставою для визнання даної додаткової угоди недійсною, а тому позов підлягає до задоволення. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору за пред`явлення позовної заяви в сумі 1073,60 гривень. Що стосується вимоги представника позивача про стягнення з ПСП ім.Пархоменка 20000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Згідно із ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень ч.1 - ч. 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Інтереси позивача у справі представляє адвокат Макаренко Іван Якович, який діє на підставі Ордера про надання правничої (правової) допомоги від 09.08.2023 та договору про надання правничої допомоги від 10.07.2023. Судом встановлено, що 10 липня 2023 року між [PERSON] та адвокатом Макаренком Іваном Яковичем укладено Договір про надання правничої допомоги. Розділом 2 даного договору сторони визначили розмір гонорару за виконання передбачуваних даним Договором робіт в розмірі 20000 грн. До позовної заяви також долучена довіреність [PERSON] на представництво її інтересів [PERSON] та квитанція №0.0.3273144450.1 про сплату [PERSON] 20000 грн. [PERSON] від [PERSON] . У додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). Враховуючи наведене, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в даній справі не є співмірним з складністю справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, вважає, що витрати на правничу допомогу мають складати 10000 грн. Враховуючи наведене,

Outcome: approved