Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила припинити право [PERSON] на користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] та зобов`язати [PERSON] звільнити вказану квартиру. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13.01.2020 року між нею та [PERSON] в особі представника [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Соболєвою В.Л. Отже, позивач є власником квартири [ADDRESS] . Проте, на даний час відповідач [PERSON] , який є рідним сином попереднього власника [PERSON] проживає у квартирі, що належить позивачу та відмовляється її звільнити. Позивач як новий власник квартири, яка придбала квартиру в установленому законом порядку, не може вільно користуватися своєю власністю, оскільки відповідач, який втратив право користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням, відмовляється виселятися з квартири та продовжує в ній проживати. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. 30.08.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що укладений позивачем договір купівлі-продажу від 13.01.2020 року він вважає недійсним, оскільки оплату від позивача [PERSON] та він, як її представник не отримували, і з цих підстав на розгляді у Голосіївському районному суді м. Києва є справа про визнання даного договору недійсним. Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 05.07.2022 року було скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15.09.2021 року про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення та у задоволенні вказаного позову відмовлено. Зазначив, що він постійно проживав у спірному житловому приміщенні разом зі своєю сім`єю на підставі раніше укладеного договору оренди від 20 грудня 2019 року та несе усі без виключення витрати по його утриманню. Іншого житла або місця для проживання він не має. Жодних вимог щодо виселення позивач по первісному позову до відповідача не висував. З урахуванням викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Також, від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2024 року у задоволенні клопотання відповідача про слухання справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) відмовлено. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2024 року у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі відмовлено. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 13.01.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , в особі представника [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Соболєвою В.Л. Отже, позивач є власником квартири [ADDRESS] . Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 та ч. 2ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як зазначає позивач на даний час відповідач [PERSON] , який є рідним сином попереднього власника [PERSON] проживає у квартирі, що належить позивачу та відмовляється її звільнити, у зв`язку з чим просила припинити право [PERSON] на користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] та зобов`язати [PERSON] звільнити вказану квартиру. Відповідач заперечуючи проти вимог позивача зазначив, що постановою Київського апеляційного суду від 05.07.2022 року було скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15.09.2021 року про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення та у задоволенні вказаного позову відмовлено. Вважає, що вказаним рішенням встановлені обставини справи та у задоволенні позову слід відмовити. Однак, суд не погоджується з такими доводами відповідача з огляду на наступне. Встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.09.2021 року усунено перешкоди в користуванні [PERSON] квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення з квартири [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 05.07.2022 року було скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15.09.2021 року про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення та у задоволенні вказаного позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 28.12.2022 року постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2022 року залишено без змін. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що підставою для відмови у позові [PERSON] було те, що вона була обізнана та передбачала реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування сином колишнього власника квартири на підставі договору оренди від 20.12.2019 року, чи могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості. Крім цього, до суду із позовом про визнання договору оренди спірної квартири недійсним [PERSON] не зверталася, а відтак дія такого договору закінчується 19 грудня 2022 року, у зв`язку з чим первісний позов є передчасним. Встановлено, що на час розгляду справи та звернення позивача до суду з даним позовом строк дії договору оренди закінчився 19.12.2022 року, а отже позивач має право на звернення до суду з вимогами про припинення права відповідача користування спірною квартирою, з урахуванням чого посилання відповідача на рішення Київського апеляційного суду від 05.07.2022 року є необґрунтованими. Відповідач також зазначив, що договір оренди від 20.12.2019 року він вважає пролонгованим з мовчазної згоди позивача до 18.12.2025 року, про що їй було надіслано повідомлення. Проте, вказані твердження відповідача є хибними, з огляду на наступне. Відповідно до п.п. 4.4 договору оренди житлового приміщення квартири від 20.12.2019 року, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , якщо жодна із сторін не попередить іншу про розірвання договору на подальший новий строк перед його закінченням (19.12.2022 року) письмово за один календарний місяць договір автоматично продовжує свою дію на новий строк (до 18.12.2025 року). Сторонами договору оренди від 20.12.2019 року є [PERSON] (колишній власник) та відповідач [PERSON] . З укладенням договору купівлі-продажу між позивачем та [PERSON] , від імені якої діяв представник - відповідач [PERSON] , до позивача не перейшли права орендаря, а тому остання не зобов`язана була повідомляти письмово за один календарний місяць відповідача про його розірвання на подальший новий строк перед його закінченням. З урахуванням викладеного, твердження позивача про автоматичну пролонгацію договору оренди від 20.12.2019 року є хибними та необґрунтованими. Щодо посилань позивача про те, що укладений позивачем договір купівлі-продажу від 13.01.2020 року він вважає недійсним, оскільки оплату від позивача [PERSON] та він, як її представник не отримували, і з цих підстав на розгляді у Голосіївському районному суді м. Києва є справа про визнання даного договору недійсним, то слід зазначити, що рішення у даній справі не ухвалено. Клопотання про зупинення провадження у справі від відповідача не надходило. Отже, посилання на справу, розгляд якої на даний час не закінчений та рішення не ухвалено не є підставою для відмови у позові [PERSON] . Крім того, виходячи з обставин справи, порушення права власності позивача [PERSON] триває понад три роки. Протягом вказаного строку позивач позбавлена можливості володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідним від права самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Натомість ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього самого власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Оскільки права членів сім`ї колишнього власника є похідними від прав власника, то з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (користувачі) також втрачають право користування цим приміщенням. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність у [PERSON] права користування спірним житловим приміщенням. Сервітут припиняється у разі переходу до інших осіб права власності на квартиру. Збереження права користування житлом за членами сім`ї колишнього власника не передбачається, оскільки таке право виникає у членів сім`ї нового власника, а сервітут носить особистий характер. Відповідно до п. 4 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставин, яка була підставою для встановлення сервітуту. Крім того згідно ч. 2 цієї ж статті, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, на думку суду, позивач, яка в установленому законом порядку набула право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , має право вимагати припинення права члена сім`ї колишнього власника житла на користування квартирою та зобов`язання його звільнити вказане приміщення. Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачеві. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову. З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 1073,60 грн. судового збору.

Outcome: approved