Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-06 00:00:00

Позивач в особі свого керівника за посадою [PERSON] засобами поштового зв`язку звернувся до суду із заявою, в якій просив витребувати у відповідача земельну ділянку з кадастровим номером 6324587000:20:000:0087 у власність держави шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за власником державою в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області права власності на земельну ділянку з вказаним кадастровим номером. Підставою подання вказаного позову було встановлено факту повторної безоплатної приватизації відповідачем земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,54 га за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності на території колишньої Суданської сільської ради колишнього Первомайського району (нині Біляївська ОТГ Лозівського району) Харківської області, про що позивачу стало відомо з ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2021 року у справі №757/15438/21-к. Зокрема, під час подальшої перевірки було встановлено реєстрацію за відповідачем за правом безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер 3523885600:02:000:5333, яка розташована за межами населених пунктів на території Оситнянської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області. Разом із позовною заявою позивач надав суду заяву про забезпечення позову, в якій просив суд накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 6324587000:20:000:0087 шляхом заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії у Державному реєстрі речових прав та Державному земельному кадастрі щодо вказаної земельної ділянки. Ухвалою суду від 03.01.2024 року позов в даній справі було забезпечено шляхом заборони будь-яким особам здійснювати будь-які реєстраційні дії Державному реєстрі речових прав та Державному земельному кадастрі щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6324587000:20:000:0087, до ухвалення остаточного судового рішення у даній справі або інших подій під час розгляду справи, виявлених судом (а.с.62-63). Вказана ухвала 29.01.2024 року набула чинності. Ухвалою суду від 07.02.2024 року представниці позивача надано право участі у даній справі в режимі відеконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних засобів зв`язку (а.с.89-90). У судовому засіданні у підготовчому провадженні 07.02.2024 року представниця позивача у порядку самопредставництва органу державної влади підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити, щодо питання забезпечення позову та вирішення питання судових витрат після питання складу суду вирішили покластися на розсуд суду. У судовому засіданні у підготовчому провадженні 07.02.2024 року відповідач позовні вимоги визнав та проти їх задоволенні не заперечував, в усіх інших питаннях поклався на розсуд суду. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, дослідивши позицію сторін та надані суду докази, вважає за можливе ухвалити рішення у підготовчому провадженні без переходу до стадії судового розгляду по суті, оскільки позиція відповідача, яка не суперечить закону та наявні докази дозволяють розглянути справу по суті. Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог суд не встановлює. 10.05.2018 року відповідач подав ім`я колишнього начальника позивача заяву про дозвіл на розробку проекту землеустрою відносно земельною ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення (а.с.38). 22.05.2018 року позивач в особі свого виконуючого обов`язки начальника видав наказ №3620-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» відносно заяви відповідача за рахунок земель державної власності орієнтовним розміром 2,00 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с.37). Відповідно до інформаційної довідки від 10.11.2023 року №353902605 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що 15.03.2019 року за відповідачем було зареєстроване право власності на земельну ділянку плошею 1,54 га, кадастровий номер 6324587000:20:000:0087, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, підстава набуття наказ начальника позивача від 11.02.2019 року №966-СГ (а.с.34). В той же час відповідач здійснив безоплатну приватизацію земельної ділянки площею 2,00 га, кадастровий номер 3523885600:02:000:5333 на території колишньої Оситнянської сільської ради колишнього Новомиргородського району Кіровоградської області, цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, підстава набуття права власності наказ начальника Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області №11-2859/14-18-СГ від 01.06.2018 року, час набуття права власності шляхом внесення даних до державного реєстру 04.06.2018 року, що підтверджується інформаційною довідкою від 10.11.2023 року №353903316 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.35-36). Тобто відповідач здійснив подвійну безоплатну приватизацію земельних ділянок одного цільового призначення та земельна ділянка на території Лозівського району Харківської області була ним приватизована пізніше за земельну ділянку у Новоукраїнському (колишньому Новомиргородському) району Кіровоградської області. Нормами абзацу 1 ч. 1 ст.\~116\~Земельного кодексу\~України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до абз. 2 ч. 1ст.\~116\~ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. При цьому, нормою пункту «б» ч. 1 ст.\~121\~ЗК України встановлено норму безоплатної передачі земельних ділянок громадянам України із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,00 гектара. Згідно із ч. 6 ст.\~118\~ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Виходячи зі змісту ч. 4\~ст. 116 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом використання. Таким чином, передбачена статтями\~116 та 121 Земельного кодексу України\~одноразовість отримання земельної ділянки у власність означає, що особа, яка скористалась своїм правом і отримала у власність земельну ділянку у межах норм, передбачених\~ст. 121 Земельного кодексу України, не має правових підстав для отримання у власність земельної ділянки цього ж цільового призначення вдруге. Відповідач [PERSON] не мав перешкод у доступі до законодавства, міг і повинне був знати про те, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених\~Земельним кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання, що ставить добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки саме у Лозівському районі у власність під обґрунтований сумнів та підтверджує недотримання справедливого балансу у даних правовідносинах. Статтею 152 Земельного кодексу України\~регламентовано, що захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсним рішень, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом способів. Згідно з ч. 2\~ст. 16 Цивільного кодексу України\~способами захисту цивільних прав та інтересів є, у тому числі, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, відновлення становища, яке існувало до порушення. У відповідності до\~ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~записи до\~Державного реєстру\~прав вносяться\~на підставі\~прийнятого рішення\~про державну\~реєстрацію прав\~та їх\~обтяжень.\~У разі\~скасування згідно\~рішення суду\~документів,\~на підставі\~яких проведено\~державну реєстрацію\~прав,\~до Державного\~реєстру прав\~вноситься запис\~про скасування\~державної реєстрації\~прав.\~Відновлення становища,\~яке існувало\~до передачі\~у власність\~відповідачу земельної\~ділянки,\~в даній\~справі можливе\~шляхом повернення\~земельної ділянки\~у власність\~держави шляхом відповідного запису до Державного реєстру речових прав. Таким чином і обраний спосіб захисту права і самі позовні вимоги позивача є належним способом захисту права держави та підлягають задоволенню. При цьому суд вважає за необхідне для можливості реалізації висновків суду встановити порядок скасування заходів забезпечення позову в даній справі з метою можливості позивачем використати своє право для реєстрації земельної ділянки за державою після набуття рішенням законної сили. Вирішуючи питання судових витрат, суд зазначає наступне. Оскільки позовні вимоги суд задовольняє, а відповідач їх визнала до початку підготовчого провадження, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за основною вимогою та за вимогою про забезпечення позову слід розподілити наступним чином: 50% вказаних витрат повернути позивачеві та 50% витрат стягнути з відповідача, що буде відповідати вимогам ч.1 ст.142 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved