Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

11.05.2023 [PERSON] та [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , звернулися до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області із позовною заявою до військової частини [NUMBER] м. Житомир, в якій просять відшкодувати їй та її сину [PERSON] моральну шкоду у розмірі по 500 000 грн. 00 коп. кожному. В обґрунтування своїх вимог вказує, що 01.08.2022 [PERSON] будучи військовослужбовцем строкової служби військової частини [NUMBER] ( [ADDRESS] ), під час несення служби та перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння своїми необережними діями завдав її чоловікові [PERSON] , призваному за мобілізацією військовослужбовцю вищевказаної військової частини тяжкі тілесні ушкодження у вигляді сліпого кульового вогнепального поранення тулубу, від якого настала смерть чоловіка. Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 12.01.2023, [PERSON] визнано винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та йому призначено покарання. Відповідно до укладеного договору з [PERSON] про добровільне відшкодування шкоди потерпілій особі, останній взяв на себе зобов`язання по відшкодуванню шкоди, внаслідок заподіяння смерті чоловіку потерпілої [PERSON] - [PERSON] , однак такі зобов`язання не виконує, а саме в частині щомісячних виплат на утримання їх з покійним чоловіком сина. Зазначає, що смерть чоловіка, яка наступила внаслідок протиправних дій військовослужбовця військової частини [NUMBER] [PERSON] заподіяла їй значних моральних страждань, через які у неї погіршився нормальний, здоровий сон, вона стала дуже роздратованою. Їх з покійним чоловіком син [PERSON] залишився та буде зростати без батьківського тепла і виховання. У зв`язку з смертю чоловіка, в сім`ї значно погіршилось матеріальне становище, коштів які вона заробляє за кордоном недостатньо для задоволення елементарних її та сина побутових потреб. А тому, просить суд позов задовольнити та стягнути з відповідача суму морального відшкодування, оскільки саме військова частина повинна відповідати за заподіяну їй шкоду, посадові особи якої тримали на службі і довіряли зброю особі, яка хворіла на наркоманію, що й стало причиною настання нещасного випадку та смерті її чоловіка. Ухвалою суду від 15.05.2023 відкрито провадження у справі, визначено, що розгляд справи буде проводитись за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 07.06.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову повністю, оскільки позивачем не надано обґрунтованих пояснень щодо стягнення моральної шкоди, не надано доказів щодо погіршення стану здоров`я чи інших витрат немайнового характеру, а також не доведено причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправними діями. Ухвалою суду від 25.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засідання представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та вказав, що зазначена у позові шкода була заподіяна військовослужбовцем, а тому відповідальність за неї повинна нести юридична особа, з якою винний перебував у службових відносинах, якою в даному випадку є сторона відповідача у справі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Також просив суд звернути увагу на умови договору про добровільне відшкодування шкоди потерпілій особі, а саме, що позивач [PERSON] його підписанням засвідчила відсутність будь-яких претензій з приводу обставин загибелі її чоловіка. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 20.02.2012 Виконавчим комітетом Старояричівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 20.02.2012. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] (а.с. 5). Від даного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.06.2012 (а.с. 6). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 04.08.2022, [INFO] помер [PERSON] (а.с. 7). Згідно акту службового розслідування, який затверджено командиром військової частини [NUMBER] , 01.08.2022, близько 19:55 год., в тимчасовому місці розташування військової частини [NUMBER] , солдат строкової служби [PERSON] під час чищення зброї не відстібнув магазин, зробив контрольний спуск, в ході чого було здійснено постріл, внаслідок якого спричинив вогнепальне поранення рядового [PERSON] , від якого останній помер (а.с.12-16). А відповідно до вироку Житомирського районного суду Житомирської області від 12.01.2023, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 414 КК - порушення правил поводження зі зброєю, а також із боєприпасами, вибуховими, іншими речовинами і предметами, що становлять підвищену небезпеку для оточення, що заподіяло смерть потерпілого. [PERSON] призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі, та на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням протягом трьох років іспитового строку, якщо він протягом визначеного судом строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього відповідно до ст. 76 КК України обов`язки (а.с. 9-11). Довідкою від 23.09.2023 стверджується, що [PERSON] дійсно перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] з 29.12.2020 (а.с. 96). Як видно з договору про добровільне відшкодування шкоди потерпілій особі від 11.01.2023, який укладено між [PERSON] та позивачкою [PERSON] про те, що винна особа [PERSON] бере на себе зобов`язання по відшкодування шкоди, внаслідок заподіяння смерті [PERSON] чоловіка потерпілої [PERSON] . Відповідно до умов вказаного договору, [PERSON] взяв на себе зобов`язання по відшкодуванню шкоди суми витрат потерпілої, понесених на поховання загиблого чоловіка [PERSON] в розмірі 40000,00 грн., компенсації моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн., та щомісячних виплат на користь потерпілої [PERSON] на утримання дитини загиблого [PERSON] сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з 01.01.2023 по 21.06.2030 в розмірі трьох прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, а потерпіла [PERSON] підписанням даного договору засвідчила відсутність будь-яких інших претензій до [PERSON] з приводу обставин загибелі її чоловіка та за належного виконання винною особою умов даного договору, не матиме претензій на майбутнє (а.с.72). Відтак, судом встановлено, що через неправомірні суспільно-небезпечні дії військовослужбовця військової частини [NUMBER] [PERSON] , позивачам завдано немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які позначили негативні зміни у їх житті, у зв`язку з чим і виник спір між сторонами. Суд вважає, що факт завдання моральної шкоди позивачам як дружині та сину покійного військовослужбовця є очевидним та зрозумілим, оскільки така життєва втрата близької людини є непоправним фактом, який завдає моральних страждань та вимушених життєвих змін. Питанням, яке вимагає судової оцінки у даній справі є правова підстава відповідальності відповідача за даним позовом та розмір відшкодування моральної шкоди. Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивачі посилались на ст. 1172 ЦК України, оскільки саме військова частина повинна відповідати за шкоду завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Вирішуючи питання правової підстави відповідальності відповідача за даним позовом суд виходив з таких мотивів та положень закону. Так, відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. За даною нормою права, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових (службових) відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. Законодавець у даній нормі закону поряд із поняттям «трудові обов`язки» вживає поняття «службові обов`язки», як такі, що по своїй суті є альтернативними підставами для відшкодування шкоди, яка завдана під час їх виконання. У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вказано, що відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації. З обставин даної справи видно, що [PERSON] вчинив дії, які призвели до смерті [PERSON] , будучи військовослужбовцем строкової служби військової частини [NUMBER] . Відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» строкова військова служба є видом військової служби. А відповідно до частини 1 цієї статті військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Аналіз зазначених вище нормативних актів дає підстави для висновку, що перебування військовослужбовця на строковій військовій службі є виконанням службових обов`язків. А тому, в розумінні положень ст. 1172 ЦК України, за заподіяння шкоди під час виконання таких службових обов`язків, відповідальність несе юридична особа, з якою такий військовослужбовець перебував у службових правовідносинах. Оскільки військовослужбовець військової частини [NUMBER] [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення, яке спричинило смерть чоловікові та батькові позивачів [PERSON] , перебуваючи у службових відносинах з відповідачем у справі, то саме військова частина [NUMBER] повинна відповідати за завдану ним шкоду. Застосування до подібних за змістом правовідносин положень ст. 1172 ЦК України, а також висновок про відповідальність військової частини за завдану її військовослужбовцем шкоду узгоджується з практикою Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 21.11.2018 в справі №592/4160/17. Крім того, на переконання суду, відповідальність військової частини за завдану шкоду її військовослужбовцем настає також і з огляду на те, що шкода, яка була завдана, спричинена вогнепальною зброєю, яка перебуває на праві оперативного управління у відповідача. Як видно з пункту 14 Акту службового розслідування (а.с. 14 зв.), 5,45 мм. Автомат АКС-74 № [NUMBER] та боєприпаси 5,45 мм патрони з кулею ПС виробничі дані Д19-83-270 перебувають на обліку у військовій частині [NUMBER] . Крім того, обставина перебування зброї та боєприпасів, якими було спричинено смерть військовослужбовцю [PERSON] , на балансі військової частини [NUMBER] визнається представником відповідача у судовому засіданні. За змістом ч. ч. 1, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право тощо) володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних сил України воно набуває статусу військового майна. Військове майно це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних сил України (стаття 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України»). За змістом ч. 2 ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами Збройних сил України, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління. Як вказано у ч. 1 ст. 137 Господарського кодексу України визначено, що правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Згідно зі статтею 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Враховуючи, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 243/10982/15-ц. Таким чином, на Військову частину [NUMBER] , як на володільця на праві оперативного управління військового майна, зокрема вогнепальної зброї, з якої [PERSON] було заподіяно смерть, покладено обов`язок з відшкодування моральної шкоди. Що стосується розміру моральної шкоди, то суд виходив з наступного. Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується роз`яснення Пленуму Верховного Суду, викладені в п.9 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95N4 (з наступними змінами та доповненнями) про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Визнаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Суд відзначає, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є та не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивачка оцінила розмір відшкодування завданої їй моральної шкоди та її малолітньому сину на рівні 500 тис. грн. щодо кожного. Проте, на переконання суду, моральна шкода у однаковому її розмірі щодо кожного з позивачів не може мати місця, так як глибина їх душевних страждань та вимушених життєвих змін є різною з огляду на їх вік, ступінь споріднення, спосіб життя тощо. Так, позивачка [PERSON] внаслідок протиправних дій військовослужбовця [PERSON] втратила чоловіка у відносно молодому віці, а на її утриманні залишився їх неповнолітній син, що на переконання суду є глибокою душевною травмою та створює такі вимушені життєві зміни, які вона не одразу зможе подолати. Та все-таки з врахуванням віку та статусу позивачки, перспектива відновлення її душевного спокою та нормалізації ритму життя існує, чого не можна сказати про малолітнього сина покійного [PERSON] [INFO] , який у своєму 10 річному віці вже здатен відчувати моральні страждання по втраті батька, і вимушеність його життєвих змін по втраті батька є непоправною. Водночас, як видно з обставин справи, позивачка [PERSON] вже отримала відшкодування моральної шкоди за фактом загибелі її чоловіка у розмірі 100 тис. грн. від [PERSON] , а тому стягнення суми відшкодування у розмірі ще 100 тис. грн. з відповідача, на переконання суду, є достатнім та співмірним завданій моральній шкоді. А враховуючи те, що за умовами договору від 11.01.2023 [PERSON] зобов`язався виплачувати з 01.01.2023 по 21.06.2030 щомісячні виплати на утримання неповнолітнього сина покійного [PERSON] у розмірі трьох прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, то стягнення моральної шкоди у сумі 150 тис. грн., на переконання суду є достатньою сатисфакцією завданій моральній шкоді. Оцінюючи посилання сторони позивача на факт неналежного виконання умов договору від 11.01.2023 [PERSON] , суд вважає, що така обставина не впливає на ступінь цивільно-правової відповідальності відповідача, а сама позивачка не позбавлена права на захист своїх прав та інтересів в частині порушення договірних умов стороною [PERSON] . При прийнятті даного рішення суд також враховую той факт, що на момент завдання шкоди та на момент ухвалення рішення у даній справі, в Україні триває війна і обороноздатність країни має визначальне значення для сторін у справі та суспільства загалом. А оскільки відповідачем у справі є військова частина, то надмірно високе стягнення коштів може призвести до негативного наслідку, який позначиться на можливості виконання бойових завдань, які поставлено перед такою військовою частиною. Тому, з метою збереження розумного балансу інтересів усіх сторін у справі, а також з законодавчих вимог про справедливість у цивільних правовідносинах, суд вважає, що на користь позивачів в рахунок компенсації моральної шкоди необхідно стягнути з відповідача 250000,00 грн, а саме в користь позивачки [PERSON] 100000,00 грн., а в користь малолітнього [PERSON] 150000,00 грн. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли. З урахуванням задоволення вимог позивача, яка згідно ч.5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору, то на відповідача покладаються судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2500.00 грн. за подання позовної заяви позивачкою і підлягають стягненню в дохід державного бюджету України.

Outcome: partial