Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

Суть питання, що вирішується рішенням. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про встановлення порядку користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що сторони є співвласниками трикімнатної квартири по частині. Відповідач не оплачує комунальні послуги, тому позивач вважає, що має право просити виділити йому у користування кімнату, яка наразі умовно поділені між сторонами та знаходиться у спільному користуванні, спорів щодо інших кімнат та місця загального користування не має. Рух справи. 01.06.2023 визначено склад суду. 01.06.2023 надано запит до АБ. 06.06.2021 надійшла відповідь з АБ. 08.06.2023 позов залишено без руху. 21.06.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче судове засідання призначено на 18.07.2023. 18.07.2023 у підготовчому судовому засіданні оголошена перерва на 26.07.2023. 26.07.2023 підготовче судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідача на 04.09.2023. 04.09.2023 підготовче судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою сторін на 19.09.2023. 19.09.2023 підготовче судове засідання відкладено у зв`язку з клопотанням відповідача на 19.10.2023. 19.10.2023 підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду на 15.11.2023. 15.11.2023 розгляд справи не відбувся, відпустка головуючого. 13.12.2023 судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою сторін на 30.01.2023. 30.01.2023 ухвалено рішення. Доводи учасників справи. Позивач та представник останнього підтримали позовні вимоги з підстав зазначених в останньому. Позивач пояснив, що після смерті матері сторони успадкували по частині трикімнатної квартири і проживають у кімнатах за фактично встановленим порядком, спору з цього приводу не має, як і спору по користуванню місцями загального користування та лоджіями. Разом з тим, третя кімната між сторонами поділена умовно навпіл і там знаходяться речі кожної із сторін на своїй половині, проте відповідач наразі не несе витрати по оплаті житлово - комунальних послуг, а тому позивач вважає, що такі витрати відповідач має компенсувати за рахунок метражу, тобто не користуватися половиною кімнати, яка наразі перебуває у володінні сторін. Відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те що останній є необґрунтованим, оскільки спору про користування квартирою не має. Так, дійсно наразі відповідач не оплачує комунальні послуги, оскільки має інвалідність третьої групи, проблеми з серцем через що тимчасово не працює, наміру ухилятися від утримання майна немає і буде нести тягар утримання, як з`явиться фінансова можливість. Встановлені судом обставини, мотиви, з яких суд виходив при постановленні рішення і положення закону, яким він керувався. Сторони в рівних частинахє співвласниками трикімнатної квартири [ADDRESS] /а.с.3, 4/. З пояснень сторін вбачається, що спір з приводу користування квартирою відсутній, кожен із співвласників проживає в окремій кімнаті за встановленим порядком. Відповідач наразі не несе витрат по утриманню майна, у зв`язку з чим позивач бажає користуватися окремою кімнатою, яка за домовленістю сторін наразі перебуває у спільному користуванні. Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. У процесуальному законодавстві діє принцип «juranovitcuria» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: суд знає право; суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (damihifactum, dabotibijus). Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу juranovitcuria (постанова ВП ВС від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19; провадження № 12-95гс20). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно Рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої ст. 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, - суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Згідно ч. ч. 1 - 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ч. 1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.4 ст.544 ЦК України). Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку, або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети (постанов ВС від 13.03.2019 у справі № 521/3743/17-ц). Враховуючи, що на час розгляду даної справи спір про користування квартирою між сторонами відсутній, позивач обрав неналежний спосіб захисту щодо вирішення реального спору (претензії) по утриманню майна, яке перебуває у спільній частковій власності, оскільки такий спір вирішується не за рахунок надання у користування більшої частини житлової площі при рівних частках у власності, а шляхом звернення до суду з позовом про стягнення витрат за житлово - комунальні послуги із співвласника, який не несе витрати по утриманню майна в порядку регресу або поділу особових рахунків. Судові витрати. Враховуючи те, що в задоволенні позову позивачу відмовлено, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed