Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , у якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за Кредитним договором № 200020375 від 03.04.2014 року у розмірі 57 866,11 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 03.04.2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» (далі - Банк) та гр. [PERSON] (далі - Позичальник, Відповідач) укладено угоду № 200020375 щодо кредитування (далі - Кредитний договір). Відповідно до умов Кредитного договору Банк надав Позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 35 650,00 грн, з встановленим строком користування з 03.04.2014 р. по 20.05.2017 р., а Відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в Кредитному договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 20.07.2020 р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами укладеними з позичальником ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ від 20.07.2020 р., укладеному за результатами публічних торгів, лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020 р., що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 р. у справі № 910/11298/16 відповідно до якої Позивач визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальником ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за Кредитним договором. Позивач стверджує, що Банк, правонаступником якого є Позивач, виконав свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином, в той же час Відповідач порушив умови Кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків користування кредитними коштами в повному обсязі та у визначений строк. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22 серпня 2023 року було відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 16 жовтня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого вбачається, що відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог, просив суд відмовити. 01 листопада 2023 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення від представника ТОВ «Діджи Фінанс». 06 грудня 2023 року на адресу суду надійшло клопотання про долучення доказів від представника ТОВ «Діджи Фінанс». 11 грудня 2023 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення шодо клопотань Позивача про долучення доказів та строки позовної давності від Відповідача, [PERSON] . 29 січня 2024 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення по справі від представника ТОВ «Діджи Фінанс». Представник позивача в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. 03.04.2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» (далі - Банк) та гр. [PERSON] (далі - Позичальник, Відповідач) укладено угоду № 200020375 щодо кредитування (далі - Кредитний договір). На підставі заяви (оферти) № 200020375 від 03 жовтня 2014 року [PERSON] було відкрито поточний рахунок та видано платіжну картку. 13 жовтня 2014 року [PERSON] був ознайомлений з Тарифами по продукту «Прибуткова картка + Кредитка» та з Довідкою про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту в рамках карткового продукту «Прибуткова картка + Кредитка», що підтвердив своїм підписом. Відповідно до умов Кредитного договору Банк надав Позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 35 650,00 грн, з встановленим строком користування з 03.04.2014 р. по 20.05.2017 р., а Відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в Кредитному договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 20.07.2020 р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами укладеними з позичальником ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ від 20.07.2020 р., укладеному за результатами публічних торгів, лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020 р., що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 р. у справі № 910/11298/16 відповідно до якої Позивач визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальником ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за Кредитним договором. Згідно Додатку № 1 до Договору факторингу № 7_БМ із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами від 20 липня 2020 року, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 200020375 від 03 жовтня 2014 року зі строком закінчення 20 травня 2017 року, сума заборгованості за тілом кредиту становить 18 839,91 грн, заборгованість за доходами 39 026,20 грн. Позивач вимагає стягнути з відповідача заборгованість станом на 19.04.2023 р. у сумі 57 866,11 грн, з яких 18 839,91 грн - заборгованість за кредитом; 39 026,20 грн - заборгованість за відсотками. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У змісту заяви (оферти) № 200020375 від 03 жовтня 2014 року сторонами не вказано суму кредитного ліміту, який було встановлено на платіжну карту відповідача, не вказано строку дії договору та порядок повернення кредиту. В заяві зазначено, що кредитний ліміт: 13 000,00 грн, при цьому, встановлений розмір за рішенням банку може бути змінений, про що клієнт буде повідомлений шляхом направлення СМС-повідомлення або в порядку, передбаченому Умовами по картках. Також зазначено, що максимальна ставка по ліміту: 58,8 % річних. У позовній заяві позивач вказував, що відповідач отримав кредит у розмірі 36 650,00 грн. зі строком повернення кредиту 20 травня 2017 року. Відповідач у відзиві не заперечував, що підписував кредитний договір, однак зазначав, що не пам`ятає яким був дійсний кредитний ліміт, який був рух коштів по рахунку по даній картці і чи була наявна на ній якась заборгованість на момент закриття відділень ПАТ «Банк Михайлівський» Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором № 200020375 від 03 жовтня 2014 року у розмірі 57 866,11 грн, з яких: 18 839,91 грн - заборгованість за кредитом; 39 026,20 грн - заборгованість за відсотками. Враховуючи, що відповідач [PERSON] не заперечував отримання кредитних коштів у розмірі 18 839,91 грн та не надав доказів на підтвердження погашення заборгованості за тілом кредиту, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Сторонами погоджено, що порядок погашення кредиту здійснюється шляхом щомісячних мінімальних платежів. Разом з тим, відповідач заявила про застосування строку позовної давності до вимог позивача та просила відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. Вказував, що кредитним договором № 200020375 визначено строк кредиту, а саме з 03 жовтня 2014 року по 20 травня 2017 року, проте, позивач звернувся з позовом 19 квітня 2023 року, тобто після спливу позовної давності щодо останнього місячного платежу. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500. Дію карантину, встановленого цією постановою, було неодноразово продовжено. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та Перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, слід визнати таким, що пропущений позивачем трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період 03 жовтня 2014 року до березня 2017 року. Щодо вимог позивача про стягнення кредитної заборгованості за період з квітня 2017 року до закінчення строку дії договору 20 травня 2017 року трирічний строк позовної давності не пропущений, оскільки на час подання позовної заяви 19 квітня 2023 року такий строк був продовжений вищевказаним Законом. Поряд з цим, позивачем не надано до суду розрахунку заборгованості за наданим кредитом, а надано лише Додаток № 1 до Договору факторингу № 7_БМ із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами від 20 липня 2020 року, в якому зазначено, що ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 200020375 від 03 жовтня 2014 року зі строком закінчення 20 травня 2017 року, сума заборгованості за тілом кредиту становить 18 839,91 грн, заборгованість за доходами 39 026,20 грн. При цьому, встановивши, що на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором позивач надав лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту, відсотків та комісії по кожному платіжному періоду (щомісячно), що фактично позбавляє суд можливості навести у рішенні свій розрахунок заборгованості, тому суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача боргу за кредитним договором. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 39 026,20 грн заборгованості за відсотками. Зі змісту заяви (оферти) № 200020375 від 03 жовтня 2014 року, яка знаходиться у матеріалах справи, зазначено, що максимальна ставка по ліміту: 58,8 % річних. В свою чергу, доданий до позовної заяви витяг з Додатку № 1 до договору факторингу № 7_БМ із відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 20 липня 2020 року, в таблиці зазначено заборгованість за доходами у розмірі 39 026,20 грн. Проте, у заяві (оферті) № 200123930 від 13 жовтня 2014 року сторони не погоджували сплату позичальником будь-якого доходу на користь банку. Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за процентами або доходами за невиконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Таким чином, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ТОВ «Діджи Фінанс». Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі положень Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 526, 551, 610, 611, 625, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed