Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-29 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» (далі - ТОВ «Інстафінанс», Товариство) про стягнення безпідставно стягнутих грошових коштів у розмірі 12985,16 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 30.12.2020 між ним та відповідачем було укладено договір кредитної лінії №.IU3796818, за умовами якого йому було встановлено кредитний ліміт в сумі 23000 грн зі строком оплати 30 днів. Крім того, 31.12.2020 між сторонами було укладено договір кредитної лінії №.ID0009135, за умовами якого йому було встановлено кредитний ліміт в сумі 22000 грн зі строком оплати 30 днів. Вказував, що від відповідача він не отримував будь-яких претензій та повідомлень щодо наявності заборгованості по кредиту. Однак, у 2021 році позивачеві стало відомо про, що з його грошового забезпечення здійснюються відрахування за постановою приватного виконавця. Як з`ясувалося у подальшому, підставою для відкриття виконавчих проваджень стали заяви ТОВ «Інстафінанс» про примусове виконання виконавчих написів №26410 та №26411 від 10.09.2021, вчинених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. (далі - приватний нотаріус КМНО Бригіда В.О.). Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2022 року, ухваленим по справі №205/11018/21, було визнано такими, що не підлягають виконанню вказані вище виконавчі написи приватного нотаріуса КМНО Бригіди В.О. Оскільки, у відповідності до довідки про доходи [PERSON] з його грошового забезпечення були утримані кошти в загальному розмірі 12985,16 грн на користь стягувача ТОВ «Інстафінанс» по виконавчому провадженню №67018290 з примусового виконання зазначених вище виконавчих написів приватного нотаріуса, позивач, посилаючись на положення статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив суд стягнути із відповідача на його користь безпідставно стягнуті грошові кошти у вказаному розмірі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2023 для розгляду цивільної справи №760/2690/23 визначено суддю Солом`янського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року вказану позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків, зазначених в ухвалі суду. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08 червня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу у 15-денний строк з дня вручення копії цієї ухвали суду подати суду відзив на позов. Відповідач належним чином повідомлений судом про розгляд даного провадження шляхом направлення на адресу його місцезнаходження рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (штрих-код Укрпошти 0311332132070) копії ухвали про відкриття провадження та позовної заяви з доданими до неї документами. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення направлена судом вказана кореспонденція 04.09.2023 отримана уповноваженою особою відповідача. Своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву ТОВ «Інстафінанс» не скористалось, будь-яких клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від останнього на адресу суду також не надходило Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. За правилами частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відтак, оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, суд на підставі вимог частини восьмої статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, суд виходить з наступного. Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. При цьому, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Так, з матеріалів справи убачається, що заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2022 року, ухваленим по цивільній справі №205/11018/21, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О. від 10.09.2021, реєстровий номер 26410, відповідно до якого було запропоновано стягнути грошові кошти з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Інстафінанс»» заборгованість, що виникла за Кредитним договором №ID0009135 від 22.12.2020 за період з 07.01.2021 по 06.08.2021 у загальному розмірі 44746 грн 22 коп. Також, указаним судовим рішенням визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О. від 10.09.2021, реєстровий номер 26411, відповідно до якого було запропоновано стягнути грошові кошти з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Інстафінанс»» заборгованість, що виникла за Кредитним договором №UA3796818від 30.12.2020 за період з 15.01.2021 по 06.08.2021 у загальному розмірі 92328 грн 00 коп. Вказане судове рішення було ухвалено у справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Інстафінанс», приватного нотаріуса КМНО Бригіди В.О., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Куземченко А.С., про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню. Тобто, зазначене судове рішення ухвалене судом у справі між тими самими сторонами, воно набрало законної сили у встановленому законом порядку, а відтак у розумінні частини четвертої статті 82 ЦПК України має преюдиційний характер відносно даної справи, що розглядається. Згідно описової та мотивувальної частини вказаного рішення суду убачається, що в ході розгляду судової справи №205/11018/21 судом було встановлено, що 22.12.2020 між [PERSON] та ТОВ «ФК «Інстафінанс», у простій письмовій формі було укладено Кредитний договір №ID0009135. Також, установлено, що 30.12.2020 між [PERSON] та ТОВ «ФК «Інстафінанс», у простій письмовій формі було укладено Кредитний договір №UA3796818. З матеріалів справи убачається, що 10.09.2021 приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. за заявою ТОВ «Інстафінанс»», було вчинено виконавчий напис №26410, яким запропоновано звернути стягнення з [PERSON] , який є боржником за кредитним договором №ID0009135 від 22.12.2020, укладеним з ТОВ «Інстафінанс». У написі вказано, що: «Строк платежу за кредитним договором настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 07.01.2021 по 06.08.2021. Сума заборгованості становить 44096,22 грн, що складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту 11418 грн; простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 32678,22 грн. За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плати із стягувача в розмірі 650 грн, які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума, яка підлягає стягненню з боржника на користь стягувача становить 44746,22 грн». Окрім того, 10.09.2021 приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. за заявою ТОВ «Інстафінанс»», було вчинено виконавчий напис №26411, яким запропоновано звернути стягнення з [PERSON] , який є боржником за кредитним договором №IU3796818 від 30.12.2020, укладеним з ТОВ «Інстафінанс». У написі вказано, що: «Строк платежу за кредитним договором настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 15.01.2021 по 06.08.2021. Сума заборгованості становить 91678 грн, що складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту 23000 грн; простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 68678 грн. За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плати із стягувача в розмірі 650 грн, які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума, яка підлягає стягненню з боржника на користь стягувача становить 92328 грн». Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Куземченком А.С. від 05.10.2021 було відкрито виконавче провадження №67018290 з примусового виконання вказаного вище виконавчого напису №26411, вчиненого 10.09.2021 приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. Стягнуто з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 9232,80 грн. Відповідно до наданої позивачем копії довідки про доходи №1476, виданої 13.09.2022 Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Департаменту патрульної поліції, у період з листопада 2021 року по лютий 2022 року із заробітної плати позивача [PERSON] було здійснення відрахування грошових коштів у загальному розмірі 12985,16 грн згідно виконавчого провадження №67018290. З відомостей Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень убачається, що виконавче провадження №67018290 значиться завершеним. Разом з тим, як було зазначено вище, заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 липня 2022 року, ухваленим по цивільній справі №205/11018/21, визнано такими, що не підлягають виконанню виконавчі написи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О. від 10.09.2021, за реєстровими номерами 26410 та 26411. Так, відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникненні обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі №201/6498/20 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі №910/16664/18. Окрім того, суд звертає увагу на те, що положеннями статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Частиною сьомою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбчаено, що приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Відповідно до вимог частин першої, другої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів. Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення. Згідно вимог частини третьої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. У відповідності до приписів частини сьомої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Вбачається, що відповідачем в ході розгляду справи не було надано суду будь-яких заперечень та доказів на спростування доводів позивача про безпідставне стягнення з нього грошових коштів у розмірі 12985,16 грн саме на користь ТОВ «Інстафінанс». Будь-які відомості про відрахування із стягнутої з позивача суми спірних грошових коштів в рахунок часткової оплати коштів виконавчого провадження у матеріалах справи також відсутні. Згідно з вимогами частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статтей 77-80 ЦПК України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до положень частини першої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до вимог частини третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved