Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому спросить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] та стягувати із [PERSON] на її користь аліментів на утримання сина- [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи із дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивує тим, що в період із 12.04.2007 по 06.12.2016 перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Від спільного проживання в них [INFO] народився син - [PERSON] . Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06.12.2016 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивачка посилається на те, що після розлучення син проживає разом із нею та повністю перебуває на її утриманні, відповідач участі в утриманні та вихованні сина не приймає. Жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не спілкується із ним, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Відповідач не відвідує сина ні вдома, а ні в навчальному закладі. Крім того, позивачка посилається на те, що вона самостійно матеріально утримує сина, несе витрати на його харчування та перебування у навчальному закладі. Постійного місця роботи вона не має, а тому змушена звернутись до суду із даним позовом. В судовому засіданні представник позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, зазначив, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі із 12.04.2007 по 06.12.2016 . У вказаному шлюбі в них народився син- [PERSON] , [INFO] . Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06.12.2016 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розлучення син залишився проживати із матір`ю в с. Товтри. Починаючи із 2016 року відповідач двічі бачився із сином на його день народження, це 28.07.2017 та 28.07.2018. Починаючи із 2018 року відповідач із сином не спілкується, не цікавиться його життям, здоров`ям, не відвідує ні за місцем проживання, а ні за місцем навчання, а також матеріально не допомагає утримувати його. Мати дитини перешкод в спілкуванні батька із сином не чинила. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. У зв`язку із наведеним позивачка просить позбавити відповідача батьківських прав та стягувати з нього аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не вказав, заяви про відкладення розгляду справи та заперечення до суду від нього не надходило. Про розгляд справи повідомлявся належним чином - судовою повісткою, однак до суду повернувся конверт із відміткою "Адресат відсутній за вказаною адресою". Представник третьої особи - органу опіки та піклування Вікнянської сільської ради в судове засідання не з`явився, подав суду заяву із проханням про розгляд справи у відсутності їх представника. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, показання свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що в періодіз 12.04.2007 по 06.12.2016 [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання в них [INFO] народився син - [PERSON] . Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06.12.2016 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.10). Відповідач [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.9). На сьогоднішній день неповнолітній [PERSON] проживає із матір`ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні, що вбачається із акту обстеження матеріально-побутових умов проживання за №310 від 12.07.2023, довідки виконавчого комітету Вікнянської сільської ради, довідки КНП «Вікнянський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 09.08.2023, характеристики Товтрівського закладу ЗСО 1-№ ступенів №44 від 26.06.2023 (а.с.14-15, 16,17). Місце проживання відповідача [PERSON] зареєстровано в [ADDRESS] . Він проживає окремо від дитини, вихованням та утриманням сина не займається, не спілкується з ним, не піклується про його здоров`я, фізичний та моральний розвиток, про створення належних умов для його проживання та виховання, не цікавиться його матеріальним забезпеченням. Зазначені обставини підтверджуються також показанням допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] вказала суду, що являється сестрою позивачки. В квітні 2007 року сторони по справі уклали шлюб. [INFO] у сторін народився син- [PERSON] . Спільною сім`єю проживали із батьками позивачки. Після народження дитини відповідач почав зловживати спиртними напитками, не ночувати вдома. У вересні 2015 року відповідач покинув сім`ю. В 2016 році шлюб між ними було розірвано. Її сестра [PERSON] залишилася проживати із сином у своїх батьків. Відповідач не цікавився сином, однак 28.07.2017 прийшов привітати сина із днем народженням, а також на слідуючий рік передав сину подарунок- батут. Фінансово відповідач в утриманні сина позивачці не допомагав, не цікавиться життям , станом здоров`я сина, не телефонує до нього. Позивачка перешкод для спілкування із сином відповідачу ніколи не створювала. Відповідач самоусунувся від виконання баьківських обов`язків відносно сина [PERSON] вже протягом шести років. Їй відомо, що відповідач вдруге одружений, має сина у тому шлюбі. Свідок [PERSON] вказала суду, що вона являється хресною мамою [PERSON] , який народився [INFO] . Їй відомо, що відповідач не цікавиться життям дитини, матеріально не допомагає в його утриманні, не вітає його з днем народженням більше п`яти років. Їй відомо, що відповідач на даний час перебуває за межами України. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов' язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Відповідно до вимог частини 5 та 6 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно рішення виконавчого комітету Вікнянської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області № 17/6 від 03.10.2023 та висновку органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Вікнянської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, вбачається за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 22-23). За таких встановлених обставин винної поведінки відповідача та свідомого нехтування ним своїх батьківських обов`язків, враховуючи права і інтереси дитини, суд дійшов висновку про злісне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та необхідність позбавлення його батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України). З урахуванням наведеного, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також враховуючи, що відповідач [PERSON] заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надав, суд вважає позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на них ст.150 СК України, відносно неповнолітньої дитини. Відповідно до статті 13 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частина перша статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України). Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Вимога про стягнення аліментів на дитину може бути подана до суду протягом усього строку існування права на утримання, тобто до досягнення дитиною повноліття. За загальним правилом аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня подання позову на майбутнє. За таких обставин, встановивши, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] проживає із матір`ю [PERSON] , дослідивши усі надані докази, надавши їм належної правової оцінки за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Визначаючи розмір аліментів, суд, перевіривши обставини, обумовлені статтею 182 СК України, взявши до уваги як стан здоров`я і матеріальне становище дитини, так і стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, врахувавши при цьому, що відповідач є працездатний, фізично здоровою особою, який зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, вважає за необхідне визначити розмір аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду 25.10.2023 і до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає, що вказаний визначений розмір аліментів є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постановах від 07 жовтня 2021 року у справі № 646/1398/20 та від 30 червня 2021 року у справі №337/3281/20. Відповідно до ч.2 п.1 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивачі у справах про стягнення аліментів - звільняються від сплати судового збору. Враховуючи наведене, суд вважає, що із відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 1073,60 грн. за вимогу про стягнення аліментів та на користь позивачки 1073,60 грн. за позовну вимогу немайнового характеру. На підставі ст.ст. 19,50, 152, 155, 164, 165,166, 180-182, 184,191 СК України, ст.8, 12 ЗУ «Про охорону дитинства» та

Outcome: approved