Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 20 березня 2021 року за усним договором позики ним було передано подружжю [PERSON] та [PERSON] в позику на їх сімейні потреби кошти в сумі 2800 доларів США, що відповідно за офіційним курсом НБУ по відношенню до долара США складало 77504 грн. При фактичному отриманні вказаної суми коштів [PERSON] була написана власноручно розписка, яку також підписала [PERSON] . Вона підтвердила, що кошти взяті в борг на потреби сім`ї, тобто надала згоду своєму чоловіку на укладення договору позики. За вказаною розпискою відповідачі повинні були повернути отримані кошти до 30 березня 2022 року. Позивач стверджує, що відповідачі добровільно позичені кошти не повертають та продовжують ними користуватись. В зв`язку з цим, просив стягнути з них в солідарному порядку 2800 доларів США боргу за договором позики. 06 червня 2023 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , у якому він просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] та зазначив, що єдиним наданим позивачем доказом на підтвердження факту невиконання ним взятих на себе зобов`язань, є розписка, яка перебуває в розпорядженні [PERSON] . Однак, він фактично повернув позивачу отримані у борг кошти, на підтвердження чого позивач написав розписку про отримання він нього коштів в сумі по 100 доларів США в місяць за період, який він визначив як «з ІІІ 2021 по І 2023». [PERSON] стверджує, що не забрав у позивача оригінал розписки у зв`язку з юридичною необізнаністю. 13 червня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказав, що відповідач [PERSON] неодноразово брав у нього кошти в борг та не завжди повертав кошти у обумовлені сторонами строки. У зв`язку з цим рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 лютого 2021 року було стягнуто з [PERSON] на його користь заборгованість по сплаті процентів за договором позики від 18 березня 2014 року в розмірі 110000 грн. Зазначене рішення [PERSON] не виконувалось, у зв`язку з чим ним було подано на примусове виконання виконавчий лист. В ході примусового виконання рішення суду цим відповідачем станом на 14.06.2022 було повернуто кошти в сумі 29630 грн. 16 серпня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 2800 доларів США, а також про стягнення з [PERSON] 750 доларів США з підстав невиконання ним умов договору. В січні 2023 року до нього звернувся [PERSON] та попросив, щоб він відізвав позов та виконавчий лист, оскільки на ньому зареєстровані транспортні засоби, які він використовує у підприємницькій діяльності, тому виконавча служба попередила його про накладення арешту на це майно. При цьому, він пообіцяв добровільно погасити всі борги. [PERSON] зазначає, що його умовою про відкликання виконавчого листа було те, щоб [PERSON] погасив решту боргу за цим виконавчим листом. В подальшому цей відповідач передав йому 2300 доларів США на погашення боргу саме за рішенням суду, про що він і написав надану [PERSON] розписку. Ухвалою від 24 березня 2023 року суд постановив розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. У судове засідання з`явились позивач, його представник та представник відповідача [PERSON] . Позивач та його представник підтримали позов в повному обсязі з наведених у позові та відповіді на відзив підстав. [PERSON] додатково зазначив, що [PERSON] неодноразово брав у нього кошти в борг, а тому був обізнаний щодо того, що у разі повернення коштів повертається оригінал розписки. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити у позові та зазначив, що його довірителем були повернуті кошти за розпискою від 20 березня 2021 року по 100 доларів з березня 2021 року по січень 2023 року. Оскільки сума повернутих коштів була не повна, тому оригінал розписки залишився у позивача. Відповідач [PERSON] про причини неявки не повідомила, будь-яких заяв чи клопотань до суду не направила, хоча про місце, день і час розгляду справи була повідомлена належним чином, відзиву на позов у встановлений судом строк до суду не подала. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. Судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу виконання зобов`язань. Як встановлено з наданої суду розписки від 20 березня 2021 року, оригінал якої було досліджено в судовому засіданні та повернуто позивачу, [PERSON] позичив у [PERSON] 2800 доларів США терміном на 12 місяців, які зобов`язався повернути до 30 березня 2022 року. За умовами розписки відповідач [PERSON] зобов`язався щомісячно до 30 числа повертати по 200 доларів США, а решту коштів повернути в кінці терміну угоди. За невиконання умов договору зобов`язався сплатити по 1% від загальної суми боргу пені за кожен день прострочення до повного погашення коштів. В розписці містяться відомості про те, що [PERSON] з умовами вказаного договору згодна, при невиконанні умов договору [PERSON] зобов`язання по його виконанню бере на себе. Вказала, що кошти взяті на потреби сім`ї. Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Особливо треба звернути увагу на те, що частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18). Ця судова практика є незмінною. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] фактично не заперечував факт укладення з [PERSON] договору позики, однак посилався на те, що він умови договору виконав та повернув отримані у борг кошти. На підтвердження викладено надав розписку [PERSON] , датовану І-2023 р. Згідно з вказаною розпискою [PERSON] засвідчив, що отримав від [PERSON] кошти за користування позикою за термін з ІІІ 2021 р. по І 2023 р. щомісяця по 100 доларів США згідно з умовами договору. Суд звертає увагу на те, що вказана розписка є занадто загальною та не містить відомостей щодо того, на виконання умов якого договору позики були отримані кошти [PERSON] , у ній не міститься відомостей ані щодо дати укладення договору позики, ані щодо суми боргу, що не дає можливості суду однозначно встановити, що вказані кошти були повернуті саме за спірним договором. Суд також зазначає, що між позивачем і відповідачем [PERSON] неодноразово укладались договори позики, підтвердженням чого є рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 лютого 2021 року по справі 703/2497/19, виконавчий лист від 15 квітня 2021 року та постанова про відкриття виконавчого провадження [NUMBER] від 01.06.2021. Враховуючи викладене, розписка від 20 березня 2021 року підтверджує факт укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики та отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів із зобов`язанням повернути їх. Водночас, надана відповідачем [PERSON] розписка від І-2023 р. не є належним доказом на підтвердження виконання ним взятих на себе зобов`язань саме за договором від 20 березня 2021 року. Щодо клопотання представника відповідача адвоката Сухомудренка Б.В. про неприйняття до уваги змінених підстав для задоволення позовних вимог та визнання поданих з відповіддю на відзив доказів недопустимими, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1,2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву У відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. Відповідь на відзив підписується позивачем або його представником. До відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - п`ятою статті 178 цього Кодексу (ч.1-3 ст. 179 ЦПК України). Подана відповідачем відповідь на відзив відповідає наведеним нормам та за своїм змістом не змінює підстав позову, а містить обґрунтування щодо наведених у відзиві заперечень відповідача [PERSON] . Суд зазначає, що підставою позову є стягнення коштів внаслідок невиконання умов договору. У відповіді на відзив ці підстави не змінені. Відсутні також підстави і для визнання недопустимими доказів, що подані з відповіддю на відзив. Так, нормами ч.3 ст.178 ЦПК України прямо передбачено право позивача на приєднання до відзиву певних доказів. Крім того, за вимогами ст.78 ЦПК України недопустимими доказами є докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Однак, заявляючи клопотання про недопустимість доказів, представником відповідача необґрунтовано його у розумінні ст. 78 ЦПК України. Щодо вимоги [PERSON] про солідарне стягнення із відповідачів боргу за договором позики, то суд зазначає наступне. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19). Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя. При цьому, [PERSON] не надано жодного належного та допустимого доказу того, що [PERSON] та [PERSON] на час укладення договору перебували між собою у шлюбі. Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України. Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем не доведено факт наявності у відповідача [PERSON] солідарного обов`язку з повернення взятих у борг коштів саме як у другого з подружжя. Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм норми права, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] належить задоволити частково та задоволити їх в частині пред`явлених вимог до відповідача [PERSON] , в задоволенні вимог до відповідача [PERSON] належить відмовити за недоведеністю. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до квитанції від 01.03.2023 [PERSON] сплатив 1073 грн. 60 коп. судового збору за звернення до суду з наведеним позовом. Судом також установлено, що згідно договору про надання правничої допомоги від 28.02.2023 та квитанції №01-23 від 28.02.2023 позивач сплатив адвокату Холодняку В.М. за консультацію з приводу стягнення коштів за договором позики (розписки), підготовку та складення позовної заяви за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів за договором позики 2000 грн. 00 коп. Згідно Єдиного реєстру адвокатів України Холодняк В.М. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №484, виданого 02.07.2012 року. При цьому, суд враховує, що дані витрати пов`язані з розглядом справи, розмір останніх є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, відповідачі не заявляли про їх не співмірність та завищеність, не клопотали про їх зменшення. Таким чином, судові витрати в справі складаються із сплаченого судового збору в розмірі 1073 грн. 60 коп. та витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката в сумі 2000 грн. 00 коп. Зважаючи на те, що позов підлягає до часткового задоволення, понесені [PERSON] судові витрати на підставі ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача [PERSON] у розмірі 1536 грн. 80 коп. (1073,60+2000/2=1536,80). Крім того, у судовому засіданні, що відбулось 09 листопада 2023 року до суду адвокатом Холодняком В.М., як представником [PERSON] , було заявлено клопотання про приєднання доказів на підтвердження витрат [PERSON] , а саме: акт від 09 листопада 2023 року виконаних робіт по договору про надання правничої допомоги від 28 лютого 2023 року та квитанцію №05-23 позивачем було сплачено 3000 грн. на надані адвокатом Холодняком В.М. послуги зі складання відповіді на відзив та надання правничої допомоги під час судового засідання у Смілянському міськрайонному суді Черкаської області в цивільній справі №703/909/23. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що долучені представником [PERSON] - адвокатом Холодняком В.М. до наведеного клопотання докази на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу, були надіслані відповідачам по справі. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Враховуючи викладене, зважаючи на відсутність підтвердження надсилання (надання) копій доказів про стягнення витрат на правничу допомогу іншим учасникам справи, вказані докази відсутні у відповідачів, їх обсяг не є надмірним, вони не подані в електронній формі та не є публічно доступними, суд не бере їх до уваги. На підставі наведеного,

Outcome: approved