Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

[PERSON] \~від імені\~якої діє\~ [PERSON] звернулася\~до суду\~з позовом\~до Мукачвівської\~міської ради\~про визнання права власності на спадкове майно в поряку спадкування за заповітом, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (надалі - Будинок) після смерті її матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовуються обставинами щодо наявності у позивача всіх правових підстав для визнання за нею, як спадкоємицею за заповітом, права власності на Будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, який залишився за померлою матір`ю - [PERSON] , однак через вісутність правовстановллючих документів у позивача виникли перешкоди в оформленні права власності. Нормативно-правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст.ст. 15, 328, 392, 1216, 1218, 1221, 1223, 1251 Цивільного кодексу України. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому уповноважений представник просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з тим, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. Оскільки, відомостей про звернення до нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину не надано, позовні вимоги є необгрунтованими та недоведеними належними доказами, а тому задоволенню не підлягають. Крім того, звертається увага і на розбіжності даних технічних паспортів на Будинок щодо року його побудови. Від уповноваженого представника позивача 22.11.2023 року надійшла заява про долучення доказів, а саме копії технічного паспорту на Будинок від 16.11.2023. В подальшому, 22.12.2023 року представником позивача подано заяву про долучення доказів: копії постанови приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Бугар Н.Й. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.12.2023 та копію інформаційної довідки зі спадкового реєстру №75029114 від 06.12.2023. В судове засідання позивач не з`явилася, натомість від її представника надійшла заява про розгляд справи за їх з довірителем відсутності, позовні вимоги підтримують та просять задоволити. Від уповноваженого представника відповідача також надійшла заява про розгляд справи без її участі за наявними у справі матеріалами. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Судом встановлено, що батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження, повторне серії [NUMBER] від 15 травня 1964 року). Відповідно до даних свідоцтва про укладання шлюбу 28 лютого 1981 року, позивач зареєструвала шлюб із [PERSON] , після чого змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». В матеріалах справи також міститься засвідчений переклад з німецької мови закордонного паспорту позивача (а.с.8-11). \~ \~ \~ \~Згідно з даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.09.2006 року, [PERSON] померла [INFO] . Батько позивача - [PERSON] , помер [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 19 грудня 2000 року). Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії заповіту, складеного 3 липня 2001 року та посвідченого секретарем виконавчого комітету Макарівської сільської ради Терпай І.В., [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповітне розпоряження, відповіно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла своїй доньці [PERSON] . Відповідно до листа Макарівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 10.09.2020 №02-6/329, на момент смерті батька позивача - [PERSON] , який помер [INFO] , в домогосподарстві за адресою: [ADDRESS] , була зареєстрована та проживала [PERSON] . На момент смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , в зазначеному домогосподарстві померла була зареєстрована одна. Правовстановлюючих документів на домоволодіння у виконкомі сільської ради немає. Згідно із записом погосподарських книг забудовником домогосподарства була померла [PERSON] . Рік забудови 1949 (а.с. 45). Водночас, згідно з даними листа Залужанського старостинського округу Мукачівської міської ради від 28.09.2022 №3490/01-32/10849/42-22 також підтверджується, що на день смерті [PERSON] , зареєстрованих осіб у Будинку не було, однак відомості про власника домоволодіння, забудовника, а також копії правовстановлюючих документів на Будинок відсутні (а.с. 44). В матеріалах справи міститься технічний паспорт на Будинок складений станом на лютий 2009 року за предметом позовних вимог (а.с. 22-27) з відображеними в ньому технічними характеристиками вказаного об`єкта нерухомості, до складу якого входить житловий будинок літера А, рік побудови 1960; літня кухня, літера Б; літня кухня, літера В; сарай, літера Г; сарай, літера Д; убиральня, літера Ж; гараж, літера З; сарай, літера І; ворота №, огорожа №1, вимощення ІІ, колодязь питний, літера Н. Таким чином, даний технічний паспорт виготовлений після смерті [PERSON] у 2009 році та містить розбіжності з фактичними даними технічного паспорту на Будинок виготовленого станом на 16.05.2022 року (а.с.17-19) та технічного паспорту на Будинок виготовленого станом на 16 листопада 2023 року (а.с.78-83), оскільки в них роком забудови Будинку значиться 1961. Крім того, такі дані суперечать відомостям листа Макарівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 10.09.2020 №02-6/329, відповідно до якого роком забудови Будинку є 1949. На підставі постанови приватного нотаріуса Мукачівської районного нотаріального округу Богур Н.Й від 06.12.2023 (а.с. 103), позивачу відмовлено у задоволенні заяви про вчинення нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом) до майна померлої [INFO] [PERSON] . Нотаріусом у змісті постанови констатовано, що видати свідоцтво про право на спадщину не можливо у зв`язку з пропущенням строку для прийняття спадщини та роз`яснено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини. Як вбачається з інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про спадщину) №75029114 від 06.12.2023 року, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. \~ \~ \~ \~З урахуванням вищевказаних фактичних обставин справи, суд приймає до уваги також наступне. Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. З урахуванням п. 1 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є його визнання. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1218, 1222 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 1, ч. 5 статті 1268 Цивільного кодексу України). Згідно з абзацами другим та третім п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оцінюючи фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з огляду на наступне. У постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2022 року по справі № 523/6368/16-ц (провадження № 61-9012св21) звертається увага на те, що «відповідно до\~статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Таким чином, зверненню до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно мало передувати вирішення питання про видачу позивачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину або відмова у видачі такого свідоцтва. У разі задоволення позовної вимоги про визначення позивачу додаткового строку на вступ у спадщину, він повинен звернутися до нотаріуса з відповідною заявою, і лише в разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про спадщину за заповітом звертатися до суду з позовною вимогою про визнання права власності на спадкове майно». Відповідно до роз`яснень, які містяться в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»: «визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст. 1269\~ЦК, та набути право на спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268, статей 1296 - 1299 ЦК. Вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини». Водночас, як свідчать матеріали справи позивач, спадщину після смерті спадкодавця не прийняла, відомостей про те, що вона зверталася в судовому порядку для визначення додаткового строку для прийняття спадщини матеріали справи не містять. Пропуск строку для прийняття спадщини не\~є\~підставою для визнання права власності на спадкове майно в\~судовому порядку. Має бути дотримана інша процедура\~ звернення до\~суду для надання додаткового строку для прийняття спадщини. Таким чином,\~суд приходить\~до висновку,\~що позовні\~вимоги щодо\~визнання права\~власності на\~спадкове майно\~за заповітом\~є необґрунтованими\~та недоведеними,\~оскільки позивач\~пропустивши строк\~для прийняття\~спадщини,\~повинна була\~спочатку звернутися\~до суду\~з позовом\~про визначення\~додаткового строку\~для прийняття\~спадщини,\~у разі\~задоволення якого,\~вона мала\~звернутися до\~нотаріуса з відповідною заявою, і тільки після цього, в разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про спадщину за заповітом звертатися до суду з позовною вимогою про визнання права власності на спадкове майно. Крім того, суд звертає увагу також на те, що жоден з наданих технічних паспортів на Будинок не був виготовлений за життя спадкодавця, в них містяться різні відомості щодо року забудови 1960 та 1961 рік. Водночас, згідно з даними листа Макарівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 10.09.2020 №02-6/329, роком забудови Будинку є 1949, забудовником [PERSON] . Як вбачається зі змісту листа, який був виданий пізніше Залужанським старостинським округом Мукачівської міської ради від 28.09.2022 №3490/01-32/10849/42-22, відомості про власника домоволодіння, забудовника, а також копії правовстановлюючих документів домоволодіння відсутні. Таким чином, подані докази (технічні паспорти на Будинок, лист Макарівської сілської ради Мукачівського району Закарпатської області від 10.09.2020 №02-6/329, лист Залужанського старостинського округу Мукачівської міської ради від 28.09.2022 №3490/01-32/10849/42-22) у своїй сукупності містять суперечливі відомості, щодо року забудови, забудовника, а тому не можуть бути визнані судом як належні та допустимі, які б давали підстави для висновку про належність спірного житлового Будинку [PERSON] . За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі наведеного та

Outcome: dismissed