Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-31 00:00:00

Представник позивача адвокат Фадєєва Н.І. в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість задоговором позики від 13.01.2018 року, а саме:суму основного боргу в розмірі 3000000,00 грн. (три мільйони гривень 00 коп.), проценти за правомірне користування коштами в розмірі 517561,64 грн. (п`ятсот сімнадцять тисяч п`ятсот шістдесят одна гривня 64 коп.), проценти за неправомірне користування коштами в розмірі 269506,85 грн. (двісті шістдесят дев`ять тисяч п`ятсот шість гривень 85 коп.), інфляційні витрати в розмірі 591300,00 грн. (п`ятсот дев`яносто одна тисяча триста гривень 00 коп.), а всього: 4378368,49 грн. (чотири мільйони триста сімдесят вісім тисяч триста шістдесят вісім гривень 49 коп.). Також представник позивача просила стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги та відшкодування сплаченого судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 13.01.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, у зв`язку з чим позивач передала в позику відповідачу грошові кошти в розмірі 3 000 000,00 грн. Факт прийому-передачі грошових коштів та визнання боргу підтверджується оригіналом власноручно складеної відповідачем розписки від 06.11.2018 року. Згідно з умовами договору позики (розписки), позичальник мав повернути кошти в строк до 13.01.2019 року. Позивач зазначає, що з моменту отримання позики та по теперішній час позичальник борг за договором не повертав та жодних дій до цього не вживає. Позивачем здійснено розрахунок заборгованості (станом на 11.01.2022 року), яка підлягає стягненню з відповідача, а саме: 4378368,49 грн., яка складається з: 3 000 000,00 грн. сума основного боргу; 517561,64 грн. проценти за правомірне користування коштамиза період з 14.01.2018 року по 13.01.2019 року включно; 269506,85 грн. проценти за неправомірне користування коштами (3% річних) за період з 14.01.2019 року по 11.01.2022 року включно; 591300,00 грн. інфляційні збитки за період з 14.01.2019 року по 11.01.2022 року. Цивільна справа №643/518/22 надійшла до Червонозаводського районного суду м. Харкова з Октябрського районного суду м. Полтави у зв`язку зпередачею справи за встановленою ЦПК України підсудністю. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14.04.2023 по вказаній цивільній справі призначено до розгляду в загальному позовному провадження до підготовчого судового засідання. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18.07.2023 повказаній цивільній справі підготовче провадження закрите та справа призначена до судового розгляду по суті. Відповідачу був наданий строк для надання відзиву. На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав. У судове засідання сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Представник позивача подав заяву та просила розглядати справу за її відсутності. Відповідач у судові засідання неодноразово не з`являвся, про причини неявки суд не повідомив. При цьому, як зазначено вище, відзив на позов не подав, будь-яких доказів, які б спростовували вимоги позивача, не надав, розрахунку заборгованості за умовами договору не спростовував, свого розрахунку не надав. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові в справі № 918/539/16 від 07.07.2022 року, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши відповідні обставини і визначивши відповідні до них правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ст.ст. 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 13.01.2018 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у зв`язку з чим позивач передала в позику відповідачу грошові кошти в розмірі 3 000 000,00 грн., що підтверджується власноручно складеною відповідачем розпискою від 06.11.2018 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи. За змістом договору (розписки), строк повернення позики був встановлений до 13.01.2019 року. Звертаючись до суду, позивач зазначає, що умови договору відповідач не виконав, борг не повернув. В разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивач надав суду оригінал розписки від 06.11.2018 року. З точки зору закону, наявність оригіналу розписки у позивача є свідченням невиконання відповідачем умов договору позики. Проти змісту вказаного документа, його написання, підписання та передачі позивачу, відповідач не заперечував. Не надавши суду відзиву на позов, відповідач приведених у позові обставин не спростував, своїх доказів не надав, належного виконання договору позики не підтвердив. З договору позики (розписки) вбачається, що предметом позики були грошові кошти в сумі 3 000 000,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не заперечував факту отримання коштів, не оспорював суму заборгованості. Отже, сума основного боргу відповідача за договором позики становить 3 000 000,00 грн. З урахуванням цього, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в цій частині. Крім основної суми боргу позивач просить стягнути з відповідача 269506,85 грн. проценти за неправомірне користування коштами (3% річних) за період з 14.01.2019 року по 11.01.2022 року включно; 591300,00 грн. інфляційні збитки за період з 14.01.2019 року по 11.01.2022 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних здійснено позивачем за період з 14.01.2019 року по 11.01.2022 року виходячи із поточної заборгованості відповідача, та вони становлять відповідно: 591300,00 грн. та 269506,85 грн. Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, суд визнає його правильним. Отже, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача на її користь суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи вимогу позивача щодо стягнення процентів за правомірне користування коштами, суд керується наступним. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом встановлено, що укладений між сторонами 13.01.2018 року договір позики грошових коштів та видана на підтвердження його укладення письмова розписка від 06.11.2018 року, не містять відомостей щодо розміру процентів, а тому позивач має право на отримання від відповідача проценти за правомірне користування коштами на рівні облікової ставки НБУ. З урахуванням вищевикладеного та приписів ст. 1048 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача 517561,64 грн. процентів за правомірне користування коштами. При цьому, проценти нараховані позивачем на суму отриманої відповідачем позики, якою відповідач правомірно користувався до13.01.2019 року включно, що згідно розписки є останнім днем виконання грошового зобов`язання з повернення коштів позивачу. Перевіривши наведений у позовній заяві розрахунок процентів, суд дійшов висновку, що його здійснено правильно. Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення процентів за правомірне користування коштами суд також задовольняє в повному обсязі. Отже, загальна сума заборгованості за договором позики, що підлягає стягненню з відповідача становить 4 378 368,49 грн., яка складається з: 3 000 000,00 грн. сума основного боргу; 517 561,64 грн. проценти за правомірне користування коштами за період з 14.01.2018 року по 13.01.2019 року включно; 269 506,85 грн. проценти за неправомірне користування коштами (3% річних) за період з 14.01.2019 по 11.01.2022 включно; 591 300,00 грн. інфляційні збитки за період з 14.01.2019 по 11.01.2022. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Позивачем за звернення до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 12405,00 грн., що підтверджується квитанцією про сплату, яка наявна в матеріалах справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 12405,00 грн. судового збору.

Outcome: approved