Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що вони зареєстрували шлюб 14 лютого 2002 року. Від шлюбу у них є син [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що спільне життя з відповідачкою не склалось, між ними постійно виникали сварки, внаслідок того, що кожний з них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Відсутність між ними взаєморозуміння та спільної думки щодо вирішення звичайних побутових питань спонукали до повного розриву їхніх відносин, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі і є такими, що суперечитимуть його особистим інтересам. Зазначив, що подружні стосунки між ними припинені ще з початку 2023 року, спільного господарства вони не ведуть, проживають окремо, шлюб носить формальний характер. Окрім того, вказував, що з відповідачкою дійшли згоди про те, що їхній син залишиться проживати разом із батьком на його самостійному вихованні та утриманні. Також, на даний час син проживає із позивачем, знаходиться на його повному фінансовому утриманні, матір із сином не проживає після фактичного припинення спільного проживання та участі у вихованні сина не бере. Просить шлюб укладений між ними розірвати, визначити місце проживання сина з ним (позивачем), та встановити факт, що він самостійно виховує сина. В судове засідання позивач не з`явився, від нього до суду надійшла заява в якій просив суд справу розглядати за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання відповідач не з`явилася, від неї до суду надійшла заява, в якій просить суд справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги визнає. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін. Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 14 лютого 2002 року у Вовчківській сільській раді, актовий запис №2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб /а.с. 5/. Від шлюбу у сторін є син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження /а.с. 12/. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 Верховний Суд визначив, що за загальним правилом за відсутності спору, щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. У статті 112 СК України зазначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що збереження сім`ї неможливе, оскільки їхня сім`я розпалася остаточно, на даний час шлюб носить формальний характер. Дослідивши матеріали справи, враховуючи те, що збереження сім`ї між сторонами неможливе, та зокрема суперечить правам та інтересам позивачки, відсутність спору між сторонами, щодо визначення місця проживання та порядку утримання їх спільних дітей, та те, що відповідач позов визнав, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved