Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом і просить стягнути із відповідачів на її користь неповернуту суму позичених коштів у розмірі 70 875 доларів США; суму відсотків за користування коштами за період з 24.12.2015 року по 27.06.2023 року в розмірі 79357 доларів США; 3 відсотки річних за період з 25.02.2016 року по 27.06.2023 року в розмірі 14 950 доларів США; неустойку за прострочення зобов`язання за період з 25.02.2016 року по 27.06.2023 року у розмірі 3 637 067 доларів США. Також просила стягнути судові витрати. Посилається на те, що 24.12.2015 року між сторонами по справі був укладений договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали у борг грошові кошти в розмірі 72 450 доларів США із терміном повернення до 24 червня 2016 року. Згідно умов укладеного договору позики, відповідачам були визначені строки повернення боргу частками, а саме: - до 24.01.2016 року - 1575 доларів США; - до 24.02.2016 року- 1575 доларів США; - до 24.03.2016 року - 1575 доларів США; - до 24.04.2016 року - 1575 доларів США; - до 24.05.2016 року - 1575 доларів США; - 24.06.2016 року - 64 575 доларів США. З метою забезпечення виконання відповідачами їх зобов`язань, [PERSON] передала [PERSON] в іпотеку належну їй квартиру [ADDRESS] , про що було укладено Іпотечний договір, посвідчений 24.12.2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 1971. У встановлений договором позики строк, відповідачами не було повернуто суму боргу, повернули позивачеві лише 1575 доларів США в якості першої частки, встановленої графіком повернення коштів, на підставі чого 13.05.2016 року позивачем було надіслано відповідачам за їхньою адресою письмову вимогу про усунення порушення виконання зобов`язань з повернення боргу. [PERSON] вищевказану вимогу отримав, від [PERSON] надійшов конверт за закінченням терміну зберігання на пошті. 20.07.2016 року [PERSON] було повторно направлено письмову вимогу з оголошеною цінністю поштовим зв`язком, однак вони повернулись до позивача за закінченням терміну зберігання на поштовому відділенні. Поштові відправлення з рекомендованим відправленням були отримані [PERSON] за себе та за другого боржника, її чоловіка, [PERSON] . Повторну вимогу також було проігноровано відповідачами, борг не повернуто. 22.10.2016 року за зверненням [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. зареєструвала право власності на іпотечну квартиру за позивачем, в результаті чого остання вважала вимоги за договором позики задоволеними. 28 вересня 2021 року на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова було скасовано рішення приватного нотаріуса, а право власності на іпотечну квартиру віднослено за [PERSON] . Крім того, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.04.2021 року, залишеного без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.09.2022 року, за позовом АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] було застосовано наслідки нікчемності правочину, а саме укладеного іпотечного договору. Враховуючи, що вимоги позивача у позасудовому порядку не були задоволені, а борг відповідачами не повернуто, вона звернулась до суду із вказаним позовом. Ухвалою від 18.07.2023 року було відкрито провадження у справі та постановлено розглядати в порядку загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, просив справу розглядати без його участі, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи відповідачі, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явились, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не надали, у зв`язку з чим проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступне. 24 грудня 2015 року між сторонами по справі був укладений договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали у борг грошові кошти в розмірі 72450 доларів США із терміном повернення до 24 червня 2016 року. Договір виготовлено друкованим способом та підписано в кінці позикодавцем та позичальниками. В графі останнього написом від руки зазначено [PERSON] , [PERSON] та поставлено підпиис. Позикодавцем в договорі зазначено [PERSON] . Договором визначено графік повернення позики частинами, а саме: - до 24.01.2016 року - 1575 доларів США; - до 24.02.2016 року- 1575 доларів США; - до 24.03.2016 року - 1575 доларів США; - до 24.04.2016 року - 1575 доларів США; - до 24.05.2016 року - 1575 доларів США; - 24.06.2016 року - 64 575 доларів США. Пунктом 1 Договору передбачено зобов`язання позичальника сплатити позикодавцеві у разі несвоєчасного виконання зобов`язання неустойку в розмірі 2,0 % від суми боргу за кожен день прострочення та штрафу у розмірі 5,0% від суми позики. У встановлений договором позики строк, відповідачами не було повернуто суму боргу, повернули позивачеві лише 1575 доларів США в якості першої частки, встановленої графіком повернення коштів, на підставі чого 13.05.2016 року позивачем було надіслано відповідачам за їхньою адресою письмову вимогу про усунення порушення виконання зобов`язань з повернення боргу. [PERSON] вищевказану вимогу отримав, від [PERSON] надійшов конверт за закінченням терміну зберігання на пошті. 20.07.2016 року [PERSON] було повторно направлено письмову вимогу з оголошеною цінністю поштовим зв`язком, однак вони повернулись до позивача за закінченням терміну зберігання на поштовому відділенні. Поштові відправлення з рекомендованим відправленням були отримані [PERSON] за себе та за другого боржника, її чоловіка, [PERSON] . Повторну вимогу також було проігноровано відповідачами, борг не повернуто. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі регулюються нормами Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. З правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц, вбачається, що 464/3790/16-ц, вбачається, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу підлягають задоволенню за Договором позики від 24 грудня 2016 року. Тому стягненню із відповідача на користь позивача підлягає основна сума боргу в розмір 70875 доларів США, з урахуванням частки поверненої суми у розмірі 1575 доларів США. Що стосується стягнення із відповідачів трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання у відповідності до ст.625 ЦПК України, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальники своєчасно не повернули суму позики, вони зобов`язані сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Отже, 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються, виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Саме такий висновок зроблений і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів трьох процентів річних від простроченої суми також підлягають задоволенню, оскільки їх стягнення передбачено нормами ЦК України, їх розрахунок зроблений позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідно до вимог ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. В силу ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до п.1 Договору позики від 24 грудня 2016 року, у разі несвоєчасного виконання зобов`язання Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцеві неустойку у розмірі 2,0 % (два відсотка) від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання та штрафу у розмірі 5,0% від суми позики. Як вже було зазначено, доказів того, що договір позики визнавався недійсним чи не підписаний відповідачами, суду не надано. Договір містить норму про сплату неустойки та штрафу у разі порушення виконання зобов`язання, що встановлено і нормами ЦК України. Тому позов в цій частині також підлягає до задоволення. Отже, з врахуванням вище зазначеного в сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягнення із відповідачів на користь позивача. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 192, 524-526, 533, 545, 549, 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: approved