Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-24 00:00:00

05 травня 2021 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обгрунтування позовної заяви позивач [PERSON] зазначив, що 07 серпня 2020 року він надав відповідачу [PERSON] кошти у розмірі 25 000,00 доларів США, в свою чергу [PERSON] мав повернути вказані грошові кошти до кінця 2020 року. Оскільки [PERSON] гроші не повертає, позивач просить суд стягнути їх з нього у судовому порядку. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 червня 2021 року провадження у справі було відкрито та вирішено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. 11 листопада 2021 року до суду надійшла заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивачем подано позовну заяву у новій редакції, де в прохальній частині позивач просить суд стягувати з відповідача також і 3% річних від суми боргу, що становить 645, 21 доларів США. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 червня 2022 року підготовче провадження у справі було закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 травня 2023 року справу було передано за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва. 11 серпня 2023 року дана справа надійшла до Дарницького районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 серпня 2023 року цивільну справу № 369/5913/21 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 16 серпня 2023 року 08 вересня 2023 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 19 вересня 2023 року справу було прийнято до провадження судді, та призначено до розгляду в підготовче засідання на 24 жовтня 2023 року на 14:30 год. Підготовче засідання призначене на 24 жовтня 2023 року на 14:30 год. було відкладено на 11 грудня 2023 року на 11:00 год у зв`язку із неявкою відповідача. У підготовче засідання призначене на 11 грудня 2023 року з`явилася представник позивача, яка зазначила, що нею під час підготовчого провадження у справі були подані всі докази, які стосуються предмету позову, а тому наразі просила закрити підготовче провадження у справі та перейти до розгляду справи по суті. Крім того, представником позивача суду для огляду був наданий оригінал боргової розписки. Ухвалою суду від 11 грудня 2023 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 25 січня 2024 року на 10:00 год. В судове засідання 25 січня 2024 року сторони не з`явилися Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд позов задовольнити. Відповідач до суду не з`явився, повістки адресовані йому на адресу місця реєстрації та на останню відому позивачу адресу місця проживання, повернулися до суду з відмітками "адресат відсутній за вказаною адресою". Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до позовної заяви докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 07 серпня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 25 000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до кінця 2020 року. (а.с.10). Оригінал розписки був досліджений судом під час розгляду справи. Станом на день подачі позовної заяви до суду умови договору позики відповідачем виконані не були, кошти позикодавцю не повернуті. У відповідності до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику». Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В силу частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини другої статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, позаяк заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Окрім цього, у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц Верховний Суд визначив, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Відповідач не скористався своїм правом та не подав до суду заперечень щодо поданого до нього позову, не спростовував факту укладання з позивачем договору позики у формі розписки та наявність у нього зобов`язання щодо повернення коштів, або надання суду доказів виконання зобов`язання повністю чи частково. В матеріалах справи міститься інформацію, щодо того, що згідно даних Міністерства внутрішніх справ України, [PERSON] перебуває у розшуку, як особа, яка переховується від суду (а.с. 100-103). Враховуючи встановлені судом обставини та докази надані позивачем до позову, суд вбачає підстави щодо задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача боргу у розмірі 25 000,00 доларів США. Крім того, позивачем ставилась вимога про стягнення з відповідача 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 645,21 долар США, які нараховані за період з 1 січня по 10 листопада 2021 року. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, відповідач за порушення терміну повернення позичених коштів зобов`язаний сплатити позивачу 3% річних в розмірі 645,21 доларів США. Як вказано в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, при обрахунку З % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. З % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Перевіривши розрахунок 3% річних, наданий позивачем, судом встановлено вірність здійсненого нарахування. Вказаний розрахунок суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки він виконаний за вірними формулами, не спростований відповідачем. Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, зважаючи на встановлені обставини та наведені положення Закону, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 25 000,00 доларів США та 3% річних від суми боргу - 645,21 доларів США, що в загальному розмірі становить 25 645,21 доларів США, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі положень статті 141 ЦПК України суд покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір у розмірі 6975,40 грн.

Outcome: approved