Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом та прохав суд визнати за ним право власності на 1/2 частку житлового будинку літ.А-1 загальною площею 93,7 кв.м., житловою площею 58,3 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою [ADDRESS] як на частку у спільному майні подружжя та виключити зазначену частку зі складу спадщини після померлої [INFO] [PERSON] . Посилався на те, що в позасудовому порядку вирішити даний спір не можливо оскільки постановою нотаріуса відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, дана постанова мотивована необхідністю встановлення кола спадкоємців, перерозподілу частки в спадковому майні та виділу частки в спільному майні на пережившого чоловіка. Позивач та представник позивача до суду не з`явилися, попередньо надавши заяву, у якій прохали суд розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з?явився, попередньо надавши заяву про розгляд справи у їх відсутності, проти задоволення позову не заперечували. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з?явилася, попередньо надавши пояснення у якому зазначила, що позовні вимоги підтримує, вважає їх законними та обґрунтованими. Одночасно прохала провести судове засідання без її участі. Від третьої особи - Полтавської районної державної нотаріальної контори до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, при вирішенні спору поклались на розсуд суду. Розглянувши подані заяви, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що [INFO] у віці 53 років померла дружина позивача [PERSON] , з якою він проживав в зареєстрованому шлюбі з 27.08.1983 року до дня її смерті. Належним чином спадщину після померлої дружини прийняв Позивач [PERSON] . Спадкова справа № 402/2018 після померлої дружини була відкрита Полтавською районною державною нотаріальною конторою за заявами позивача та його доньки [PERSON] про прийняття спадщини за першою чергою спадкування за законом згідно ст. 1261 ЦК України. Згідно заповіту залишеного спадкодавцем 01.11.2017 року, посвідченого секретарем Гожулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Знайко Аллою Вікторівною за реєстровим номером 143 спадкодавець на випадок своєї смерті заповіла все майно, що належатиме їй на день смерті своєму сину [PERSON] - Відповідачу, який після смерті матері вступив в управління спадковим майном на підставі ст.1268 ЦК України. Відповідач вчиняв активні дії з метою прийняття спадщини, реалізував право, передбачене заповітом, що свідчить про його дійсний правовий інтерес до спадкового майна та бажання прийняти спадщину до складу якої не може входити належна позивачу частка в спільному майні подружжя, однак через відмову нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя вимушений звернутися до суду. За матеріалами спадкової справи до складу спадщини після померлої дружини ввійшов житловий будинок з надвірними побудовами, розташований на земельній ділянці наданій для його будівництва за адресою [ADDRESS] . Цей житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в дійсності має статус спільного майна подружжя, тому позивачу належить його частка. Позивач [PERSON] звернувся до державного нотаріуса за місцем заведення спадкової справи про необхідність виділу йому частки в спільному майні подружжя що передбачає ст. 71 Закону України «Про нотаріат» . Проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22 червня 2023 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Дана постанова мотивована необхідністю встановлення кола спадкоємців, перерозподілу частки в спадковому майні та виділу частки в спільному майні на пережившого чоловіка. Згідно з свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок виданим 10.06.1989 року виконком місцевої Ради посвідчив, що жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами який розташований в [ADDRESS] належить на праві особистої власності [PERSON] . Згідно матеріалів Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» станом на лютий місяць 2004 року в реєстровій книзі № 2 за реєстровим номером 307 зареєстровано право власності за громадянкою [PERSON] частка 1/1 на підставі свідоцтва про право особистої власності виданого Виконавчим комітетом Гожулівської сільської Ради народних депутатів від 10.06.1989 року, що вбачається з виданої 18.07.2023 року довідки ПП «Полтавське БТІ «Інвентаризатор» № 7643. Тобто матеріалами БТІ підтверджується, що первісна адреса будинку [ADDRESS] зазнала змін і на підставі свідоцтва про право особистої власності виданого Виконавчим комітетом Гожулівської сільської Ради народних депутатів від 10.06.1989 року зареєстровано право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] . З довідки ПП «Полтавське БТІ «Інвентаризатор» № 7643 вбачається, що житловий будинок літ. А-1 загальною площею 93,7 кв.м., житловою площею 58,3 кв. м. побудовано в 1987 році , сарай літ. Б в 1990 році, погріб літ. б в 1990 році, вбиральня літ. В 1990 році, ворота огорожі №1 в 1990 році, огорожа №2 з металевої сітки в 1990 році, колодязь питний №3 в 2000 році . Згідно виданої позивачу виконавчим комітетом Гожулівської сільської ради народних депутатів № 553 від 08.08.1988 року [PERSON] являється забудовником житлового будинку і йому виділено рішенням виконкому від 20.07.1988 року п`ять тисяч штук цегли. Документами, що підтверджують спільне будівництво позивача з спадкодавцем житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в період проживання в зареєстрованому шлюбі є також акт від 12.08.1986 року яким встановлювалися межі земельної ділянки для його забудови, будівельний паспорт № 270 на забудову, паспорту на забудову садиби № 270, технічний паспорт на житловий будинок садибного типу, технічний паспорт на житловий будинок виготовлений станом на 16.12.1987 року та викладені за даними останнього обстеження працівниками БТІ відомості про відсутність нового будівництва та самовільного будівництва. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. Оскільки даний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами побудовано до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому застосуванню підлягають положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав та обов`язків, що виникли після набрання ними чинності. Отже, правовий режим майна подружжя регулюється нормативними актами, які були чинними на момент створення або придбання такого майна. Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя. Все вище викладене свідчить про поширення презумпції спільності майна подружжя на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , який було нажито позивачем з спадкодавцем у період шлюбу, але оформлено і зареєстровано лише на ім`я спадкодавця. Між позивачем та померлою за її життя не було укладено договору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя . Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до частин першої та другої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Отже після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. Тому, позивачу як тому із подружжя, хто є живим, належить частка в спільному майні подружжя і ця частка має бути виключена зі складу спадщини . За змістом статті 14 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) погодилась з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) та Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 29/5005/17496/2011 та зазначила, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства. Померла [PERSON] за життя розпочала процедуру приватизації земельної ділянки необхідної для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами відповідно до чинного законодавства України , проте за життя не завершила процедури приватизації. Згідно листа ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 06.11.2023 року правовстановлюючі документи на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] у відділі № 1 не обліковуються. Згідно рішення виконавчого комітету сільської Ради народних депутатів від 28.09.1999 року «про приватизацію земельної ділянки» [PERSON] передана безкоштовно у приватну власність земельна ділянка площею 0,18 га для обслуговування житлового будинку в с. Гожули та дозволено отримати Державний акт на право приватної власності на землю за рахунок її коштів. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.10.2023 року № 351921370 відсутні відомості про право власності на вказану земельну ділянку . Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Зі статті 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи факт того, що Позивач позбавлений можливості реалізовувати свої права співвласника житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, не може вільно володіти та користуватися належною йому часткою цього майна через його оформлення на покійну дружину, а також оскільки відповідач не заперечував щодо позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними в судовому порядку та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved