Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-08 00:00:00

12 жовтня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дійсним договору дарування грошових коштів, укладеного в 2015 році між ним та [PERSON] . В позові зазначив, що відповідно до договору дарування, укладеного між сторонами, відповідач подарував, а позивач прийняв у дар 304\~000 грн. для набуття відповідачем двокімнатної квартири [ADDRESS] . Факт передачі-отримання грошових коштів сторони оформили у простій письмовій формі. Сторони виконали договір повністю, проте всупереч вимог частини 5 ст. 719 ЦК України не звернулися до нотаріуса за його нотаріальним посвідченням. Хоча ніхто із учасників правочину і не оспорює його вчинення, проте позивач бажає, щоб він нарешті був втілений у встановлену законом форму та був визнаний судом дійсним. Що стосується відповідача, він категорично відмовляється йти до нотаріуса, посилаючись, по-перше, на свій похилий вік та незадовільний стан здоров`я, по-друге, не бажаючи сплачувати послуги нотаріального посвідчення правочину; по-третє, вважаючи, що для доведення певних обставин достатньо наявності розписки, оскільки він не заперечує факту передання позивачеві, який доводиться відповідачу сином, означеної суми грошей. Оскільки у випадку, коли сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним і при цьому наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається, просить про визнання дійсним договору дарування 2015 року (на мові позовних вимог), у відповідності до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар 304\~000 грн. для придбання двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . На підставі ухвали судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 10.12.2021 року постановлено слухати справу за правилами загального позовного провадження, вважати засідання в справі 10 грудня 2021 року підготовчим. На підставі ухвали суду від 20.02.2023 року до участі в справі в якості третьої особи залучено [PERSON] . В цей же день, а саме: 20 лютого 2023 року, закрито підготовче провадження в справі. Справу призначено до судового розгляду. На підставі ухвали суду від 14.04.2023 року вимогу позову про визнання грошових коштів особистою власністю на підставі заяви позивача залишено без розгляду. Заходи забезпечення позову, доказів судом не застосовувались. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову, пояснивши, що спірну суму батьки позивача подарували йому з метою надання майнової допомоги сім`ї сина в набутті житла. Всупереч вимог закону нотаріально цей договір не посвідчено, хоча сторони виконали його повністю, а отримані від батька грошові кошти позивач витратив на придбання квартири [ADDRESS] . Так як відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення вказаного правочину, просить визнати його дійсним. Представник відповідача позов визнала. Суду пояснила, що грошова сума в 304\~000 грн. була передана батьками позивача для придбання житла для проживання сина із своєю сім`єю. Після купівлі квартири батько та син склали розписку, зробивши це задля того, щоб набуте житло мало статус особистого майна [PERSON] . Після консультації сина з фахівцями юристами позивач дізнався, що не посвідчений нотаріально договір дарування валютних цінностей є нікчемним, тому він запропонував батькові звернутися до нотаріуса, від чого той категорично відмовився з низки причин: по-перше, вік та стан здоров`я відповідача заважають йому надовго відлучатися з житла; по-друге, послуга нотаріуса потребує додаткових видатків; по-третє, на глибоке переконання відповідача, відносини близьких людей, якими є батько та син, повинні ґрунтуватися виключно на довірі та взаєморозумінні, тому ситуація, коли факт дарунку, що зроблений від щирих почуттів, треба фіксувати нотаріально, є неприйнятною для нього. У зв`язку з викладеним представник не заперечує проти задоволення позову. Третя особа суду пояснила, що перебувала з позивачем в шлюбі, що розірваний на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. В провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває справа за її позовом до відповідача про поділ майна подружжя, предметом якого є, в тому числі, квартира [ADDRESS] , яку подружжя набуло під час існування шлюбу. Провадження в цій справі за клопотанням позивача [PERSON] зупинено до вирішення цього позову, який був поданий пізніше, ніж вона звернулась до суду з вимогами про поділ майна подружжя. Вважає, що звернення з цим позовом підпорядковане меті отримати рішення суду, яке підкріпило б позицію відповідача в справі за її зверненням, де колишній чоловік подав зустрічний позов про визнання означеної квартири його особистою приватною власністю. Між тим подружжя на власні заощадження набуло вказану нерухомість, за яку вони сплатили 19500 доларів США; при цьому усіма питаннями, що пов`язані з оформленням необхідних документів, особисто займався позивач, а вона надала нотаріально посвідчену згоду на придбання ним цього житла. Хоча їй відомо про існування вказаної розписки, проте при її складанні вона не була присутньою, а зазначені в ній грошові кошти не бачила, і вони не використовувались при набутті житла, вона підписала розписку на прохання чоловіка, якому в той час беззаперечно довіряла. Необхідність підписання розписки чоловік пояснив їй тим, що має борги на біржі «Форекс», де він скуповував акції, а ця розписка призвана заспокоїти його батьків, які допомогли йому фінансово погашати вказані борги. У зв`язку з викладеним вважає, що позов задоволенню не підлягає. Представник третьої особи підтримала твердження своєї довірительки, пояснивши, що під час існування шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя. Якби батьки позивача дійсно бажали подарувати грошові кошти на набуття квартири своєму синові з метою передання йому вказаного житла в особисту власність, вони, достеменно усвідомлюючи, що на все майно, набуте в шлюбі, розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, дотримались би вимог закону і або подарували сину житло у встановленому законом порядку, або оформили договір дарування грошових коштів у відповідності до приписів закону. Між тим вони цього не зробили аж до звернення позивачки до суду з позовом про поділ майна подружжя, тому вимога про визнання дійсним договору дарування, вчинення якого формально не оспорює жодна із його сторін, є наслідком створення штучного спору з метою отримання знаряддя захисту цивільного права в іншому судовому процесі. У зв`язку з викладеним вважає, що позов є таким, що задоволенню не підлягає. Вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що позивач і третя особа перебували у шлюбі, що припинений на підставі рішення Шевченківського районного суду від 03.11.2017 року, яке набрало законної сили. 30 грудня 2014 року [PERSON] зі згоди дружини [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а. с. 7-8). За змістом розписки у простій письмовій формі без дати [PERSON] передає в дар синові [PERSON] , а останній приймає 304\~000 грн. для придбання двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] (а. с. 6). Поняття та види правочинів встановлені статтею 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), як випливає із змісту частини 2 статті 202 ЦК України. Статтею 205 ЦК України внормовано форми правочину та способи волевиявлення їх учасників. За змістом означеної норми закону правочини можуть вчинятися усно або в письмовій формі. Форму правочину, якщо інше не встановлено законом, сторони вправі обирати самостійно, що означає право сторін втілювати правочин в будь-яку форму, за винятком, коли законом прямо передбачена певна форма правочину. Зокрема стаття 208 ЦК України містить перелік правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі, і до них відносяться правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК). Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін, як випливає із змісту ст. 209 ЦК України, тобто лише встановлені законом випадки передбачають нотаріальне посвідчення письмового правочину. Главою 55 ЦК України встановлені зобов`язання, що випливають з договору дарування, за яким у відповідності до ст. 717 ЦК України \~ одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 719 ЦК України встановлено форму договору дарування. Частиною п`ятою\~вказаної статті\~внормовано вимоги\~до форми\~договору дарування фізичних осіб між собою, предметом якого є валютні цінності на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Такий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. До валютних цінностей згідно з\~Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"\~належить валюта України - грошові знаки у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обміну на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших кредитно-фінансових установах на території України. Відносить до валютних цінностей гривню і\~Закон України "Про валюту і валютні операції". Наведене означає, що дарування грошей в сумі 304\~000 грн., яка є більшою ніж п`ятдесят розмірів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у відповідності до закону має бути посвідчено нотаріально. Підставами для виникнення прав та обов`язків у відповідності до частини 2 статті 11 ЦК України є, зокрема, договори. З системного аналізу положень частини 5 статі 719 ЦК України та частини 2 статті 11 ЦК України слідує, що підставою для виникнення правовідносин, які врегульовані договором дарування валютних цінностей на суму, що перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, є укладення договору в письмовій формі та його обов`язкове нотаріальне посвідчення. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, містяться в статті 203 ЦК України. Однією з таких вимог в силу частини 4 вказаної статті є додержання встановленої законом форми правочину (правочин має вчинятися у формі, встановленій законом). Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору встановлені статтею 220 ЦК України, згідно із частиною першою якої у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Поняття нікчемного договору міститься в частині другій статті 215 ЦК України, у відповідності до якої нікчемним правочином є правочин, чия недійсність встановлена законом. З урахуванням викладеного нікчемним є договір дарування грошових коштів на суму, більшу ніж п`ятдесят розмірів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, який не посвідчений нотаріально. Правові наслідки недійсного, або нікчемного, правочину за змістом ст. 216 ЦК України полягають в тому, що він не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Разом з тим частиною 2 статті 220 ЦК України передбачена можливість визнання дійсним правочину, що всупереч вимог закону не посвідчений нотаріально. Умовами для визнання такого правочину дійсним згідно із згаданою правовою нормою є домовленість сторін щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, а також повне або часткове виконання договору, але ухилення однієї із сторін від його нотаріального посвідчення. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. З наведених положень закону та роз`яснень постанови пленуму Верховного Суду України слідує, що однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Неможливість нотаріального посвідчення договору дарування позивач обґрунтовує ухиленням відповідача від здійснення вказаних дій, що визнає в судовому засіданні і сам відповідач. При цьому позивач, як відповідач, одностайно називають одні й ті самі причини, що утримували та утримують відповідача від відвідування нотаріальної контори, і такими причинами є похилий вік відповідача та його хронічні хвороби (1); небажання відповідача нести додаткові видатки з нотаріального посвідчення правочину (2); міркування етичного змісту про неприйнятність документального оформлення дарунку, що був зроблений близькій людині, яким є син, від щирих почуттів. Суд не вбачає в наведених обставин жодної ознаки безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину і підкріплює таке переконання роз`ясненнями наведеного пункту постанови пленуму Верховного Суду України, у відповідності до яких саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Якщо брати до уваги твердження сторін про фізичну неспроможність відповідача з`явитися до нотаріуса, ці твердження всупереч вимог цивільного судочинства про змагальність не доведені жодними фактичними даними, більш того такі твердження суперечать фактичним обставинам, за яких відповідач виявив фізичну спроможність з`явитися до суду під час розгляду справи за позовом [PERSON] про поділ майна подружжя та дати показання як свідок. Навіть за умови об`єктивної неможливості за станом здоров`я з`явитися до нотаріальної контори нотаріальне посвідчення правочину може відбуватися і шляхом виїзду нотаріуса до місця проживання (перебування) хворої особи. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.02.2022 року в справі № 369/7225/19 зазначено, що при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини\~другої\~статті\~220 ЦК України. Означений висновок у відповідності до ст. 263 ЦПК України враховує суд при розв`язанні аналогічних правовідносин. При вирішенні спору суд враховує, що підставою для визнання дійсним не посвідченого нотаріально правочину є не лише безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину, а сукупність такого ухилення з втратою можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин, і констатує недоведеність того, що можливість нотаріального посвідчення правочину на момент звернення до суду втрачена. З огляду на встановлені судом фактичні обставини позивачем не доведено, в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі статтею 220 ЦК України. Між тим визнання відповідачем позову спростовує доводи позивача про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору та втрати можливості посвідчити його нотаріально. Таким чином суд доходить висновку про відсутність спору між сторонами, що означає відсутність в діях відповідача ознак порушення права позивача, яке потребувало б судового захисту. Що стосується можливості за бажання посвідчити нотаріально договір дарування та відсутності перешкод для цього на момент вирішення справи, суд враховує положення статті 640 ЦК України, за змістом якої договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення, що означає, що за умови звернення сторін до нотаріальної контори напередодні або під час судового розгляду укладення договору співпало б з моментом нотаріального посвідчення. Між тим за умови застосування положень частини другої статті 220 ЦК України на користь позовних вимог цей договір набув би ознак правомірного з моменту його укладення, тобто з 2015 року, що відповідає періоду придбання позивачем квартири під час його перебування в шлюбі, а визнання його дійсності саме в означений час і становить зміст вимог позову. Означене підкріплює переконання суду у відсутності спору, що фактично існує між сторонами, та дає підстави вважати, що подання цього позову підпорядковане не меті захисту порушеного права, а наповнено іншим змістом. І так як захисту підлягають лише порушені, оспорювані чи невизнані права та інтереси, суд не вбачаючи ознак порушення права позивача, не вбачає і підстав для застосування обраного позивачем способу захисту права та ухвалення рішення на користь позовних вимог. Окрім наведених міркувань, відмовляючи у задоволенні позову, суд бере до уваги, що у договорі, про визнання якого дійсним просить позивач, не зазначено дату його укладення, між тим в силу статті 631 ЦК України договір набирає чинності саме з моменту його укладення.

Outcome: dismissed