Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

28.11.2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] з позовом, зі змісту якого просить визнати за ним право власності на частину кватири [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначив, що він з відповідачкою [PERSON] перебуває у шлюбі з 30.07.2016, який зареєстрований Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №1181. Від шлюбу дітей не мають. Згідно договору купівлі-продажу від 09.04.2019, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі № 285, сторони за кошти позивача, отримані за втрату працездатності в 2019, придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 28,45 кв.м., право власності зареєстровали за відповідачкою [PERSON] . Згоди між нами щодо поділу квартири не досягнуто, в зв`язку з чим позивач змушений був звернутися до суду. Сторони в судове засідання не з`явилися. Представник позивача - адвокат Яницька М.В. подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги визнала в повному обсязі про що написала власноруч заяву. Суд, заслухавши пояснення сторін по справа та свідків, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 30 липня 2016 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований у Житомирському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №1181 (а.с. 6). Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 17.11.2023 у справі №296/6787/23 шлюб між сторонами розірвано. Згідно банківської виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 28.07.2023 позивачу 06.03.2019 року на його рахунок [NUMBER] було зараховано 440500 грн. (а.с. 13). Сторонами було прийняте спільне рішення про придбання квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-11). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на вказану квартиру було зареєстроване за відповідачкою [PERSON] (а.с. 12). Відповідно Висновку про вартість майна від 20.11.2023 ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить - 375796,00 грн. Після розірвання шлюбу, сторони не досягли згоди щодо поділу майна, а саме квартири [ADDRESS] Таким чином існує спір з приводу поділу майна подружжя, що регулюється нормами СК України. Вирішуючи спір по суті суд визодить з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] придбано в період шлюбу сторін - 19.04.2019 року за 167400,00 грн про що свідчить договір купівлі продачу (а.с.10). при цьому наявні докази, що позивач отримав 06.03.2019 року 440500,00 грн на ранук відкритий в ПРИВАТБАНКУ. Відомостей, що це його особисті кошти матеріали справи не містять, отже суд вважає, що майно придбано спільні сумісні кошти подружжя, а відтак вона є спільною сумісною влассністю незалежно від тлго, що вона зареєстрована на відповідача Позивач просить визнати за ним право власності на частину квартири [ADDRESS] . Відповідач позов визнав 31.01.2024 про що, через канцелярію суду подано заяву 31.01.2024, яка зареєстрована під № 3869 Згідно п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), а відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Застосовуючи вказану норму процесуального права, суд враховує роз`яснення, що надані Пленумом Верховного Суду України у Постанові від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», зокрема в абзаці 3 пункту 24, в частині того, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що визнання позову не суперечить чинному законодавству, а тому суд приймає визнання позову та приймає рішення про задоволення позову Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, оскільки відповідач позов визнав то стягненню з нього підлягає 50% від сплаченого судового збору.

Outcome: approved