Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-30 00:00:00

Позивачі звернулася до суду з позовом, в якому просять стягнути з ТОВ «Житлобуд-1» на їх користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за березень, компенсацію за невикористану відпустку; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 01.04.2023 по день ухвалення рішення по даній справі, а також судові витрати. Ухвалою суду від 17.10.2023 року цивільна справа за позовом [PERSON] до ТОВ «Житлобуд-1» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, цивільна справа за позовом [PERSON] до ТОВ «Житлобуд-1» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, цивільна справа за позовом [PERSON] до ТОВ «Житлобуд-1» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні об`єднано в одне провадження. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначає, що відповідно до наказу №9 від 26.02.2008 він був прийнятий в ТОВ «Житлобуд-1» на посаду слюсаря-сантехніка 4 розряду з 03.03.2008. Наказом №2 від 13.03.2023 він був звільнений із займаної посади за власним бажанням 31.03.2023. В день звільнення йому було видано довідку за №123, відповідно до якої, йому належала до виплати заробітна плата за березень 2023 року у розмірі 12 144,20 грн., компенсація за невикористану відпустку у розмірі 23 490,60 грн., які в день звільнення роботодавцем виплачені не були. Позивач [PERSON] зазначає, що відповідно до наказу №69 від 04.09.2008 він був прийнятий в ТОВ «Житлобуд-1» на посаду начальника теплоенергетичної дільниці з 05.09.2008. Наказом №2 від 13.03.2023 він був звільнений із займаної посади за власним бажанням 31.03.2023. В день звільнення йому було видано довідку за №125, відповідно до якої, йому належала до виплати заробітна плата за березень 2023 року у розмірі 8 204,20 та компенсація за невикористану відпустку у розмірі 4 383,40 грн., які в день звільнення роботодавцем виплачені не були. Крім того, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач [PERSON] зазначає, що відповідно до наказу №68 від 28.09.2007 він був прийнятий в ТОВ «Житлобуд-1» на посаду слюсаря - сантехніка з 01.10.2007. Наказом №2 від 13.03.2023 він був звільнений із займаної посади за власним бажанням 31.03.2023. В день звільнення йому було видано довідку за №122, відповідно до якої, йому належала до виплати заробітна плата за березень 2023 року у розмірі 18 144,20 грн., та компенсація за невикористану відпустку у розмірі 6 138,70 грн., яка в день звільнення роботодавцем виплачена не була. З метою врегулювання спірного питання 19 травня 2023 року позивачі звернулися до відповідача із заявою про виплату належних сум, проте досі кошти не отримали, в зв`язку з чим просять стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату за березень, компенсацію за невикористану відпустку; середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 01.04.2023 по день ухвалення рішення по даній справі, а також судові витрати. Позивачі в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивачів звернувся до суду із заявою, в якій просив розглянути справу у його відсутність і відсутність позивачів, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд вважає можливим розглянути справу у відповідності до ст.ст.280,281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Із записів, що містяться в трудовій книжці позивача [PERSON] судом встановлено, що наказом № 9 від 26.02.2008 він був прийнятий в ТОВ «Житлобуд-1» на посаду слюсаря-сантехніка 4 розряду. Наказом №2 від 13.03.2023 він був звільнений із займаної посади за власним бажанням 31.03.2023 (а.с.5- 6). Згідно довідки № 123 від 31 березня 2023 року виданої головним бухгалтером [PERSON] . [PERSON] з 26 лютого 2008 року по 31 березня 2023 року працював на посаді слюсаря-сантехніка. За березень 2023 року нарахована заробітна плата 12 144,20 грн, компенсація за невикористану відпустку 11 346,40 грн (а.с. 7). Судом досліджений наказ ТОВ «Житлобуд-1» № 02 від 13 березня 2023 року, відповідно до якого [PERSON] , слюсаря - сантехніка звільнено за власним бажанням з 31.03.2023 згідно ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку за 26 днів (а.с. 10). Зі записів, що містяться в трудовій книжці позивача [PERSON] судом встановлено, що наказом № 69-ВК від 04.09.2008 він був прийнятий в ТОВ «Житлобуд-1» на посаду начальника тепло-енергетичної дільниці. Наказом №2 від 13.03.2023 він був звільнений із займаної посади за власним бажанням 31.03.2023 (а.с.38-39). Згідно довідки № 125 від 31 березня 2023 року виданої головним бухгалтером [PERSON] . [PERSON] з 05 вересня 2008 року по 31 березня 2023 року працював на посаді начальника теплоенергетичної дільниці. За березень 2023 року нарахована заробітна плата 8 204,20 грн, компенсація за невикористану відпустку 4 383,40 грн (а.с. 40). Судом досліджений наказ ТОВ «Житлобуд-1» № 02 від 13 березня 2023 року, відповідно до якого [PERSON] , начальника теплотехнічної ділянки звільнено за власним бажанням з 31.03.2023 згідно ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку за 14 днів (а.с. 10). Відповідно до записів, що містяться в трудовій книжці позивача [PERSON] судом встановлено, що наказом № 7 від 31.03.2023 він був прийнятий в ТОВ «Житлобуд-1» на посаду слюсаря-сантехніка. Наказом №2 від 13.03.2023 він був звільнений із займаної посади за власним бажанням 31.03.2023 (а.с.70-71). Згідно довідки № 122 від 31 березня 2023 року виданої головним бухгалтером [PERSON] . [PERSON] з 01 жовтня 2007 року по 31 березня 2023 року працював на посаді слюсаря- сантехніка. За березень 2023 року нарахована заробітна плата 18 144,20 грн, компенсація за невикористану відпустку 6 138,70 грн (а.с. 72). Судом досліджений наказ ТОВ «Житлобуд-1» № 02 від 13 березня 2023 року, відповідно до якого [PERSON] слюсаря-сантехніка за власним бажанням з 31.03.2023 згідно ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку за 12 днів (а.с. 10). 19 травня 2023 року позивачі звернулися до директора ТОВ «Житлобуд-1» із заявами про виплату заборгованості по заробітній плати за березень 2023 року (а.с. 9,42,74). Спір між сторонами виник з приводу права позивачів на отримання нарахованої, але невиплаченої при звільненні заробітної плати за березень 2023 року, компенсації за невикористану відпуску, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч. 1 ст. 2 ЦПК України) Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За нормами ст. ст. 21, 22 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. У ч. 3 ст. 15 зазначеного Закону закріплено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України "Про оплату праці"). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Всупереч наведених законодавчих положень ТОВ «Житлобуд-1» при звільненні позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 31 березня 2023 року не здійснило усі належні до виплати платежі. Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами розмір заборгованості по заробітній платі позивачам: [PERSON] за березень 2023 року у розмірі 12 144,20 грн; компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 11 346, 40 гривень; [PERSON] заробітну плату у розмірі 8 204,20 гривень; компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4383,40 гривень; [PERSON] у розмірі 18 144,20 грн.; компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 6 138,70 гривень, тому суд вважає доведеним цей розмір. Суд приходить до переконання, про наявність заборгованості ТОВ «Житлобуд-1» по заробітній платі та виплаті компенсації за невикористану відпустку позивачам, оскільки жодних доказів про виплату зазначених грошових коштів на рахунок позивачів у день їх звільнення, або в інший день суду не надано, як і не надано відомостей про інший розмір заборгованості. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Суд вважає доведеним факт несвоєчасної виплати позивачам заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку при звільнені, що підтверджено матеріалами справи. Суд звертає увагу, що позивачі зверталися до відповідача з вимогою 19 травня 2023 року, в якій просили провести остаточний розрахунок. Вимога залишилася без задоволення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі № 760/2881/19 (провадження № 61-1096св20) вказано, що «у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом другим пункту 8 вказаного Порядку встановлено, що середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді». Позивачі звільнені з роботи 31 березня 2023 року, в день їх звільнення роботодавцем не проведений остаточний розрахунок. Період, за який позивачі просять суд стягнути середній заробіток, за не проведення розрахунку при звільненні становить з 01 квітня 2023 року по дату ухвалення судового рішення 31 січня 2024 року, що становить 216 робочих днів. Середньоденна заробітна плата за останні два місяці роботи [PERSON] склала 578,29 грн., що підтверджується довідкою№123 від 31.03.2023 (а.с.7). Кількість днів прострочення за період з 01.04.2023 року і по 31.01.2024 року, з урахуванням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» складає 216 днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку за даний період становить 124 910,64 грн. Середньоденна заробітна плата за останні два місяці роботи [PERSON] склала 549,95 грн., що підтверджується довідкою №125 від 31.03.2023 (а.с.40). Кількість днів прострочення за період з 01.04.2023 року і по 31.01.2024 року, з урахуванням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» складає 216 днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку за даний період становить 118 789,20 грн. Середньоденна заробітна плата за останні два місяці роботи [PERSON] склала 875,91 грн., що підтверджується довідкою №122 від 31.03.2023 (а.с.40). Кількість днів прострочення за період з 01.04.2023 року і по 31.01.2024 року, з урахуванням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» складає 216 днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку за даний період становить 189 196,56 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. При цьому Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З огляду на викладене, суд вважає правильним зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України до розміру недоплаченої суми. З цих підстав суд вважає правильним стягнути з відповідача: на користь [PERSON] суму невиплаченої заробітної плати при звільненні у розмірі 12 144,20 грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у цьому ж розмірі, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 11 346,40 грн., на користь [PERSON] суму невиплаченої заробітної плати при звільненні у розмірі 8 204,20 грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у цьому ж розмірі, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4 383,40 грн., на користь [PERSON] суму невиплаченої заробітної плати при звільненні у розмірі 18 144,20 грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у цьому ж розмірі, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 6 138,70 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який стягується з роботодавця на користь працівника зазначається судом без виключення з них податків й інших обов`язкових платежів, які сплачуються роботодавцем при виконанні рішення суду, однак згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» на суд покладається обов`язок зазначення даної обставини в резолютивній частині рішення та вказується, що податок та інші обов`язкові платежі підлягатимуть відрахуванню при сплаті ТОВ «Житлобуд-1». Щодо стягнення судових витрат Відповідно до приписів ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати, пов`язані з витребуванням доказів та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до положення ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомогу. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Вищевказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в додатковій постанові від 24.01.2019 у справі № 922/15944/17. Яка на підставі положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України має ураховуватися судом при застосуванні відповідних норм. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частини друга-четверта статті 137 ЦПК України). На підтвердження понесених позивачами витрат на правову допомогу представником позивачів надано договір про надання правничої допомоги від 10 липня 2023 року, додаток до договору про надання правничої допомоги від 10 липня 2023 року. акт прийому-передачі наданих послуг від 14 липня 2023 року, в якому зазначена вартість наданих послуг відповідно до умов Договору та Додатку № 1 у розмірі 15 000 грн., щодо кожного позивача (а.с. 11-13, 44-46, 76-77). Згідно акту виконаних робіт від 14 липня 2023 року, адвокат надав, а клієнт прийняв послуги з підготовки та направленню до суду позовної заяви, надання консультативних послуг та вивчення документів, вартістю 7 000 щодо кожного позивача (а.с. 14, 47, 78). Верховний Суд дотримується позиції (постанови КГС ВС від 07.08.2018 у справі № 916/1283/17, від 30.07.2019 у справі № 902/519/18), що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених вимогами процесуального законодавства. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно керуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10.10.2018 у справі № 910/21570/17, від 14.11.2018 у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18, від 10.10.2019 у справі № 909/116/19, від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19, постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Суд при визначені розміру компенсації позивачу витрат на правничу допомогу враховує категорію справи, що не відноситься до складних, обсяг фактичних витрат, понесених стороною позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх необхідність та доцільність,

Outcome: partial