Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що 05.01.2022 року між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] був укладений договір №442565-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до п.1 договору кредиту ТОВ «Бізнес Позика» надала позичальнику грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн. на засадах строковості, поворотності, платності. Згідно з умовами договору кредиту сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 0,86645542 процентів за кожен день користування кредитом. ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн., шляхом перерахування на банківську картку позичальника. До теперішнього часу боржник свої зобов`язання за кредитним договором №442565-КС-001 належним чином не виконав, а лише частково сплатив кошти на загальну суму 27533,94 грн. Зважаючи на ті обставини, що [PERSON] належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у боржника станом на 02.11.2023 року утворилася заборгованість за договором №442565-КС-001 в розмірі 101 697,65 грн., що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 48618,89 грн.; суми прострочених платежів по процентах - 53078,76 грн.; суми прострочених платежів за комісією - 0,00 грн. В добровільному порядку відповідач відмовляється погасити заборгованість за кредитним договором. Тому позивач просить стягнути з відповідача 101 697,65 грн. заборгованості за договором №442565-КС-001 про надання кредиту від 05.01.2022 року, а також 2147,20 грн. сплаченого судового збору. Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 14.12.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Копію ухвали про відкриття провадження у справі відповідач отримав 18.12.2023 року. Проте у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачем не надано відзиву на позов без поважних причин, тобто своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зі змісту договору №442565-КС-001 від 05.01.2022 року, укладеного між ТОВ «Бізнес-Позика» та [PERSON] вбачається, що кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 50000,00 грн. на засадах строковості, поворотності та платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес Позика» та договором про надання кредиту. Строк кредиту: 24 тижні. Процентна ставка в день - 0,86645542, фіксована. Загальний розмір наданого кредиту: 50 000,00 грн. Термін дії договору до 22.06.2022 року. Орієнтовна загальна вартість наданого кредиту:110 040,00 грн. Орієнтовна реальна річна процентна ставка: 3606,32 процентів. Кредитний договір укладено в електронному вигляді, шляхом підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис». Відповідно до ч. 2ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із ч. 3ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Акцепт договору позичальником здійснено у формі одноразового ідентифікатора, що підтверджує факт підписання відповідачем вказаного договору. Враховуючи факт підписання відповідачем електронного договору шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, суд приходить до висновку, що укладення договору про надання кредиту №442565-КС-001 від 05.01.2022 року узгоджується зі ст.ст. 6, 627 ЦК України та ст.ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». З матеріалів справи вбачається, що відповідачем в анкеті клієнта було вказано номер платіжної картки, на яку має бути перерахована сума кредиту, а саме: [NUMBER] . Відповідно до пункту 1.3. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, встановлено, що вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними. Відповідно до пункту 1.13 вказаної Інструкції, під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Ця Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера; платіжного доручення; платіжної вимоги-доручення; платіжної вимоги; розрахункового чека; інкасового доручення (розпорядження). Згідно із пунктом 2.14 Інструкції банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов`язково заповнює реквізити "Дата надходження" і "Дата виконання", а банк стягувача - "Дата надходження в банк стягувача" (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп "Вечірня". Таким чином, належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є відповідний платіжний документ, передбачений положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, заповнений відповідно до вимог цього нормативного документу. З платіжного доручення №33305 від 05.01.2022 року вбачається, що ТОВ «Бізнес-Позика» на виконання умов кредитного договору №442565-КС-001 від 05.01.2022 року перерахувало кошти в розмірі 50 000,00 грн. на вказану [PERSON] картку АТ КБ «Приватбанк». Крім того, ухвалою Калуського міськрайонного суду від 14.12.2023 року витребувано в АТ КБ "Приватбанк" інформацію, чи випускалася банківська картка № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , а також інформацію про рух коштів (виписку) по банківській картці № [NUMBER] за період з 05.01.2022 року по 02.11.2023 року включно. Згідно інформації, наданої АТ КБ «Приватбанк», підтверджено, що на ім`я [PERSON] емітовано карту № [NUMBER] . З виписки про рух коштів по вказаній банківській картці вбачається, що 05.01.2022 року на належну [PERSON] картку було здійснено переказ коштів у розмірі 50 000,00 грн. Вищевказані докази у свій сукупності підтверджують факт переказу ТОВ «Бізнес Позика» на належну відповідачу [PERSON] карту № [NUMBER] , яка емітована АТ КБ «Приватбанк», кредитних коштів у розмірі 50 000,00 грн. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 101 697,65 грн., з яких, як вказує позивач, сума прострочених платежів по тілу кредиту - 48618,89 грн., сума прострочених платежів по процентах - 53078,76 грн. Суд звертає увагу, що за умовами кредитного договору орієнтовна загальна вартість наданого кредиту мала становити 110 040,00 грн. Вказане підтверджується також узгодженим сторонами графіком платежів, згідно якого у суму 110 040,00 грн. включено: основну суму кредиту у розмірі 50 000,00 грн., проценти за користування кредитом у розмірі 52540,00 грн., комісію за надання кредиту у розмірі 7500,00 грн. Щодо комісії за надання кредиту. Так, в п.1 договору №442565-КС-001 від 05.01.2022 року, укладеного між сторонами, передбачено, що комісія за надання кредиту становить 7500,00 грн. 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу статті 228 ЦК України нікчемними. У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Отже, суд приходить до висновку, що положення п.1 вищевказаного договору про сплату комісії за надання кредиту є нікчемними в силу ст.228 ЦК України. А тому нарахована комісія в розмірі 7500,00 грн. не може бути включена у вартість кредиту. Також суд враховує, що відповідно до розрахунку заборгованості відповідачем на виконання умов договору про надання кредиту було сплачено на користь позивача кошти на загальну суму 27 533,94 грн. (9170,00 + 9170,00 +9193,94). Статтею 19 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено черговість погашення вимог за договором про споживчий кредит. Так, вказана норма передбачає, що у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит. Оскільки, як вказувалося вище [PERSON] було внесено кошти в розмірі 27533,94 грн., то з огляду на положення ст.19 Закону України «Про споживче кредитування», вказані кошти мали бути спрямовані на погашення заборгованості за тілом кредиту та простроченими процентами. Водночас розрахунком заборгованості підтверджується, що частину із сплачених відповідачем коштів було спрямовано на сплату незаконно нарахованої комісії за надання кредиту. Таким чином, враховуючи, що загальна вартість наданого кредиту мала не перевищувати 110 040,00 грн., 7500,00 грн. комісії незаконно включено до загальної вартості кредиту, відповідачем фактично сплачено 27533,94 грн., суд приходить до висновку, що обґрунтованими є вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 75 006,06 грн. (110 040,00 грн. - 7500,00 грн. - 27533,94 грн.). За таких обставин, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 75006,06грн. заборгованості за договором про надання кредиту №442565-КС-001 від 05.01.2022 року. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1584,00 грн. сплаченого судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed